ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/269/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №710/998/20 Категорія:  	Симоненко О. В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Бондаренко С. І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       04 лютого 2021 року : Черкаський апеляційний суд в складі:

суддів                                            Бондаренка С. І., Вініченка Б.Б., Новікова О.М. 
за участю секретаря                       Чуйко А.В.
  
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 11 листопада 2020 року, ухваленого в складі судді Симоненко О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, повний текст рішення складений 18 листопада 2020 року, -

в с т а н о в и в :
       У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, обґрунтовуючи позовну заяву тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 . Після смерті батька відкрилась спадщина на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,1148 га, яка розташована в адміністративних межах Вербовецької сільської ради Катеринопільського району Черкаської області. 
       При житті батько залишив заповіт, згідно якого все своє спадкове майно заповів ОСОБА_2 . 
Позивач вказав, що на момент відкриття спадщини він, як інвалід третьої групи, має право на обов`язкову частину спадщини у відповідності до ст. 1241 ЦК України.
Однак до цього часу позивач спадщину не оформив та не може оформити, оскільки не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у шестимісячний строк, у зв`язку з тим, що є інвалідом та перебуває на Д обліку в психіатричному кабінеті КНП "Ватутінська МЛВМР» з 29 червня 2006 року, 5 разів лікувався в психіатричному стаціонарі ЧОПЛ №1 та потребує постійного підтримуючого амбулаторного лікування, яке отримував в тому числі з 18 травня 2017 року по 19 червня 2017 року та з 04 липня 2017 року по 20 липня 2019 року.
       Після покращення стану здоров`я позивач звернувся до нотаріуса з питанням оформлення спадкових прав, однак виявилося, що спадкова справа заведена приватним нотаріусом Шполянського нотаріального округу Білоусом В.П., діяльність якого, згідно наказу №490/06 виданого Головним територіальним управлінням юстиції, була припинена.
        05 вересня 2019 року позивач звернувся до іншого нотаріуса Шполянського нотаріального округу Курінного В.А., який усно роз`яснив, що приватного нотаріуса Білоуса В.П. ніхто не заміщає та архів його не переданий і тому він не може ні надати, ні прийняти від позивача жодних документів.
20 грудня 2019 року позивач повторно звернуся із письмовою заявою до приватного нотаріуса Білоуса В.П., та останній роз`яснив, що дійсно існує наказ про його відсторонення, який він оскаржує в суді, тому жодних документів видати не може.
У відповіді, отриманої від Центрального міжрегіонального управління юстиції м. Київ, вказано, що у приватного нотаріуса Білоуса В.П. вже анульовано реєстраційне посвідчення, тому позивач може звернутися до іншого нотаріуса або до суду. 
12 серпня 2020 року позивач отримав письмову відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки ним пропущений строк подачі заяви про прийняття спадщини. 
На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд визначити йому додатковий строк у два місяці для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 11 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 5500 гривень.
       Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б давали підстави позивачу стверджувати про поважність причин пропуску строку для звернення до нотаріуса про прийняття спадщини та звернення з такою заявою за спливом майже трьох років після її відкриття. Суд прийшов до висновку, що посилання позивача на те, що у встановлений законом строк заяву нотаріусу він не подав через хворобу та постійне амбулаторне лікування, яке продовжується і по сьогодні, є непереконливими, та суперечать змісту норм Цивільного Кодексу, які регулюють дані правовідносини. Наявність інвалідності на момент відкриття спадщини не є тією поважною причиною, яка б перешкоджала поданню відповідної заяви з метою прийняття спадщини. Крім того, відсутні відомості щодо того, що позивач є недієздатною або обмежено дієздатною особою.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Доводи апеляційної скарги ідентичні доводам, викладеним у позовній заяві. Зокрема зазначає, що він має право на обов`язкову частину спадщини відповідно до ст. 1241 ЦК України, оскільки на момент відкриття спадщини являється інвалідом третьої групи та потребує постійного підтримуючого амбулаторного лікування.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2  вказує на те, що звертаючись з позовом  ОСОБА_1  не надав належних та допустимих доказів того, що не звернення з 29 листопада 2016 року по 29 травня 2017 року до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини було пов`язано з об`єктивними, непереборними,  істотними труднощами для нього на вчинення дій щодо прийняття спадщини у встановлений законом строк. Зазначає, що інвалідність ІІІ групи та перебування позивача на «Д» обліку в психіатричному відділенні не можуть бути визнані такими труднощами, що перешкоджали йому вчасно подати заяву. Вважає, що суд при вирішенні даного спору всебічно, повно та об`єктивно дослідив всі обставини справи, правомірно і обґрунтовано застосував норми матеріального права та розглянув справу з дотриманням норм процесуального права. А тому, відповідач просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Шполянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Серія НОМЕР_1 (а.с. 8).
Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах – уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
За життя, 17 квітня 2012 року  ОСОБА_3  склав заповіт, відповідно до якого все належне йому майно, де б воно не знаходилось та  з чого б воно не складалося, заповів ОСОБА_2 . Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Шполянського районного нотаріального округу Горбач В.А. ( а.с. 41,42). 
Відповідно довідки Шполянської міської ради Черкаської області від 01 серпня 2017 року № 207 ОСОБА_3 був зареєстрований та проживав у АДРЕСА_1 з та на час його смерті у вказаному будинковолодінні разом з ним проживав та був там зареєстрований відповідач ОСОБА_2 (а.с.44).
З наданих пояснень свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 під час розгляду справи в суді першої інстанції вбачається, що позивач разом з батьком не проживав, про що зафіксовано у протоколі судового засідання від 11 листопада 2020 року.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином спадкодавця ОСОБА_3 що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 12 вересня 1955 року сільською радою с. Верхівець (а.с.7).
Як вбачається з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 57438568 від 05 вересня 2019 виданої приватним нотаріусом Курінним А.В. та заяви ОСОБА_2 про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом, 01 серпня 2017 року приватним нотаріусом Білоусом В.П. була заведена спадкова справа № 132/2017 року за заявою ОСОБА_2 про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом (а.с. 10, 45)
Відповідно до заяви від 20 грудня 2020 року адресованої приватному нотаріусу Білоусу В.П. ОСОБА_1 , останній просив видати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_3 (а.с.11). 
Листом від 18 березня 2020 №Л-287/9-24/4 Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) ОСОБА_1 за результатами розгляду звернення повідомлялось про припинення приватної нотаріальної діяльності приватного нотаріуса Шполянського районного нотаріального округу Білоуса В.П. з 17 липня 2019 року (а.с.13-14).
Судом першої інстанції при дослідженні матеріалів спадкової справи № 132/2017 року, встановлено що позивач звернувся до приватного нотаріуса Білоуса В.П. із заявою від 27 липня 2020 року про прийняття спадщини після померлого батька.         Листом від 08 серпня 2020 №44/02-14 приватний нотаріус Білоус Василь Пантелеймонович повідомив позивачу, що спадщина після померлого ОСОБА_3 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , а останній день шестимісячного строку для прийняття спадщини припав на 29 травня 2017 року. Таким чином, відповідно приписів частини першої ст. 1272 ЦК України позивач вважається таким, що не прийняв спадщину померлого (а.с.16).
Як вбачається з копії пенсійного посвідчення № НОМЕР_3 , виданого Пенсійним фондом України 23 листопада 2010, позивач є інвалідом третьої групи загального захворювання,  йому призначена пенсія по інвалідності 3 групи, загальне захворювання (а.с.5).
Зазначене також підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серія 10 ААА №253582 (а.с.6).
Згідно з ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
В п. 19 Постанови пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, які визначені ст. 1241 ЦК України, є вичерпний і розширеного тлумачення не потребує.
Визначення поняття непрацездатної особи міститься в ч. 3 ст. 75 СК України та в ст. 1 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Зокрема, непрацездатними громадянами є особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. 
У рішенні Конституційного Суду України від 11 лютого 2014 року (справа N 1-рп/2014) по справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України розкривається зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», у якому суд дійшов висновку, що незалежно від змісту заповіту право на обов`язкову частку у спадщині мають повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, які в установленому законодавством порядку визнані інвалідами I, II та III групи. 
Тобто, позивач ОСОБА_1 є непрацездатною особою, і відповідно до ст.1241 Цивільного кодексу України має право на обов`язкову частку у спадщині.
Однак, у визначений законом строк, позивач не подав заяву про прийняття спадщини.
Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України.
За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними. 
       Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.
       Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Такі висновки викладені в Постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі №362/3992/19.
       Звертаючись до суду позивач зазначив причиною пропуску строку для прийняття спадщини те, що він є інвалідом та перебуває на «Д» обліку в психіатричному кабінеті КНП «Ватутінська МЛ ВМП», п`ять разів лікувався в психіатричному стаціонарі ЧОПЛ №1 та потребує постійного підтримуючого амбулаторного лікування, яке отримував в тому числі з 18 травня 2017 року по 19 червня 2017 року та з 04 липня 2017 року по 20 липня 2019 року, у зв`язку з чим він не міг вчасно звернутися із заявою про прийняття спадщини.
       На виконання вимог ухвали суду першої інстанції про витребування доказів Комунальним некомерційним підприємством «Ватутінська міська лікарня Ватутінської міської ради» листом за № 1055 від 02 жовтня 2020 року повідомлено, що ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні в загально - хірургічному відділенні КНП «Ватутінська МЛ ВМР» з 07 червня 2017 року по 19 червня 2017 року.
Також вказано, що за період з 29 грудня 2016 року по 14 серпня 2020 року позивач перебував на обліку і амбулаторному лікуванні (по потребі, за власний рахунок) в психіатричному кабінеті КНП «Ватутінська МЛ ВМР», без зазначення конкретних дат такого перебування (а.с.114).
З листа Черкаської обласної психіатричної лікарні Черкаської обласної ради за № 3003/02 від 02 жовтня 2020 року на виконання ухвали суду про витребування доказів, вбачається, що ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні за період з 29 листопада 2016 року по 14 серпня 2020 року не перебував (а.с.115).
Отже, позивачем не підтверджено, що у вказаний 6-ти місячний строк знаходився у тяжкому стані, перебував постійно на стаціонарному лікуванні, не розумів значення свої дій та не міг звернутися до нотаріусу з відповідною заявою про прийняття спадщини. Позивачем не доведено, що встановлений законом строк на звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини пропущений з поважних причин тому, що зазначені ним причини пропуску строку не можуть бути визнані поважними у розумінні статті 1272 ЦК України, і не пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами, які б перешкоджали йому у встановлений законом шестимісячний строк звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. 
       Таким чином, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів дав правильну оцінку обставинам, на які посилався позивач на підтвердження поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у нього об`єктивних, непереборних і істотних труднощів для своєчасного прийняття спадщини після смерті ОСОБА_1 .
       За таких обставин, суд, не вбачає підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення суду першої інстанції.
Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
 Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. 
Відповідно до частин 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу
Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив стягнути на його користь з ОСОБА_1 понесені судові витрати за складання адвокатом Різник В.П. даного відзиву на підставі договору про надання правничої допомоги.
До відзиву додано додаткову угоду № 2 до договору про надання правничої (правової) допомоги № 65 від 02 вересня 2020 року за умовами якої адвокат Різник В.П. та ОСОБА_2 домовились, що вартість послуг (гонорар) адвоката за договором про надання правничої допомоги становить, зокрема: за підготовку відзиву на апеляційну скаргу – 1500 гривень.
Відповідно до вимог частин 2-4 ст. 137 ЦПК України  за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
 Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.
  З акту виконаних робіт за договором про надання правничої допомоги від 02 вересня 2020 року слідує, що за складання відзиву на апеляційну скаргу визначено гонорар в розмірі 1500 гривень.
  Згідно квитанції № б/н від 27 січня 2021 року адвокатом Різник В.П. прийнято від ОСОБА_2 1500 грвень на підставі договору про надання правничої допомоги від 02 вересня 2020 року.      
  Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 гривень.
Керуючись ст. ст. 368, 374, 375,381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, - 

п о с т а н о в и в :

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 11 листопада 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини - залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 гривень.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення. 
Повний текст постанови виготовлений 04 лютого 2021 року.

Судді