ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2021 р.	Справа № 520/13428/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Перцової Т.С. ,
          розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 26.10.2020 року, (головуючий суддя І інстанції: Мельников Р.В.), по справі № 520/13428/2020
          за позовом          ОСОБА_1  
          до         Прокуратури Харківської області                 
          про скасування наказу, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИВ:

02.10.2020 ОСОБА_1 (далі –  позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати незаконним та скасувати наказ в.о. прокурора Харківської області № 113к від 15.01.2016 про звільнення позивача з посади заступника прокурора Жовтневого району м. Харкова та з органів прокуратури Харківської області;
- поновити позивача на посаді заступника прокурора Жовтневого району м. Харкова;
- стягнути з прокуратури Харківської області на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу з 15.01.2016 по день винесення рішення по справі.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 07.10.2020 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу десять днів з дня отримання копії ухвали, для усунення недоліків позовної заяви, шляхом звернення до суду із заявою про поновлення строку та вказати підстави для поновлення такого строку.
На виконання вимог ухвали суду позивачем подано заяву про відкриття провадження у справі, в якій зазначає, що строк для звернення до суду не сплинув, позов подано в місячний строк з моменту отримання наказу про звільнення. 
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 26.10.2020 у  задоволенні клопотання представника позивача від 19.10.2020 про відкриття провадження по справі відмовлено, позовну заяву повернуто позивачу. 
Позивач, не погодившись з ухвалою суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного висновку.
Зазначає, що суд першої інстанції дійшов невірних висновків щодо відсутності підстав для поновлення строку звернення до суду, оскільки  копію оскаржуваного наказу про звільнення апелянт  отримав лише 02.09.2020, та своєчасно, протягом місячного строку звернувся до суду з позовом. 
Прокуратура Харківської області (далі - відповідач) не надала відзив на апеляційну скаргу.
Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України  справа розглянута  в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що  апеляційна скарга не підлягає  задоволенню  з таких підстав.
З матеріалів справи вбачається, що позивач 02.10.2020 звернувся до суду із позовом про поновлення на роботі та скасування наказу про його звільнення від 15.01.2016.
До позовної заяви позивачем не подано заяви про поновлення строку звернення до суду, судом позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк  для усунення недоліків, шляхом звернення до суду із заявою про поновлення строку із зазначенням підстав для поновлення такого строку.
На виконання вимог ухвали суду позивачем подано заяву про відкриття провадження у справі, в якій останній зазначає, що строк звернення ним не порушено, оскільки позов пред`явлено  у місячний строк з моменту отримання копії оскаржуваного наказу про  звільнення, відповідно до ст. 233 КЗпП України.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не виконано вимоги суду, не надано заяви про поновлення строку звернення до суду та  не надано доказів на підтвердження поважності його пропуску, та неможливості вчасного звернення до адміністративного суду внаслідок суттєвих перешкод.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з такою позицією суду першої інстанції, зважаючи на наступне.
Відповідно до  ч. ч. 1, 5 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Таким чином, встановлення законодавцем скороченого (місячного) строку для звернення особи до суду за захистом своїх порушених прав у визначеній ст. 122 КАС України категорії справ, не має на меті перешкоджання доступу до правосуддя, а переслідує ціль якнайшвидшого відновлення порушених прав позивача шляхом поновлення його на посаді чи скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.
Відповідно до ч.1 ст.123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Дотримання строків звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних   повноважень щодо виконання своїх функцій. Тому у разі пропущення строку звернення до суду особі належить обґрунтувати поважність причин пропущення такого строку. Зазвичай це обставини, що не залежать від волі такої особи.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
Згідно з ч.1 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними процесуальних дій, передбачених Кодексу адміністративного судочинства України.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Пономарьов проти України» (№3236/03 від 03 квітня 2008 року, §41) «…Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави».
У свою чергу, поважними причинами пропуску строку на апеляційне оскарження можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами справи певних процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами.
Позивач стверджує, що про порушення своїх прав позивач дізнався від керівника іншої прокуратури, копію наказу про звільнення отримав лише 02 вересня 2020 поштовою, у відповідь на адвокатський запит,  трудову книжку не отримав, а тому строк звернення до суду із позовом ним не пропущено. 
З матеріалів справи вбачається, що звільнення позивача відбулося в січні 2016, до суду позивач звернувся 02 жовтня 2020, тобто майже через 4 роки.
Апелянт пов`язує своєчасність звернення до суду з позовом  тільки  із обставинами  отримання копії спірного  наказу – 02.09.2020 та зазначає про  не врахуванням їх судом  першої інстанції.
Колегія суддів вважає такі доводи апелянта помилковими, оскільки в рішенні суду  висловлена позиція щодо початку перебігу строку на звернення до суду із позовами щодо поновлення на посаді (місячний строк з моменту отримання копії наказу), проте, крім іншого зазначено про не доведення позивачем  неможливості звернення до відповідача для отримання копії оскаржуваного наказу, враховуючи його обізнаність про звільнення з посади. 
Судова колегія зазначає, що позивачем ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції не надано доказів на підтвердження неможливості або наявності перешкод у зверненні до відповідача з метою отримання копії оскаржуваного наказу у період з 15.01.2016 по 01.09.2020, також не наведено підстав, які б перешкоджали своєчасному отриманню копії наказу, враховуючи обізнаність позивача про звільнення з посади. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що  позивач мав можливість звернутися до суду з даним позовом в межах строку, передбаченого нормами адміністративного судочинства, проте зазначеного не здійснив, належних доказів неможливості звернення з даним позовом не надав ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції.
Отже, позов пред`явлено позивачем поза межами місячного строку з дня, коли особа мала дізнатися про порушення своїх прав, без заяви про поновлення строку звернення до суду.
Посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду, викладену в постановах від 11.04.2018 по справі № 815/4532/16, від 23.05.2018 по справі № 820/7112/15, від 23.07.2020 по справі № 367/3829/17, є помилковими, оскільки обставини по вказаних справах є відмінними від обставин по даній справі.
Суддя також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Згідно ч. 2 ст. 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Відповідно до п. 9 ч. 4  ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачу у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 вказаної Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis рішення у справі «Peretyaka And. Ukraine» від 21 грудня 2010 року, заяви № 17160/06 та № 35548/06, §33).
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду  про наявність підстав для повернення  адміністративного позову, оскільки позов пред`явлено поза межами місячного строку звернення до суду, позивачем не подано заяву про поновлення строку та не наведено обставин, які б свідчили про неможливість подання ним позову у визначений законом строк. 
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що судом першої інстанції порушень норм процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено.
Правова оцінка обставин по справі дана вірно, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскільки вона не містить обґрунтувань, які могли б бути підставами для скасування ухвали суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 26.10.2020 року по справі № 520/13428/2020  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова	
Судді	   	С.П. Жигилій    Т.С. Перцова