Дата документу 24.02.2021 Справа № 937/8173/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №937/8173/20                  Головуючий в 1-й інстанції: Ковальова Ю.В.
Провадження №22-ц/807/856/21                         Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 року
м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В.,  Остащенко О.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 листопада 2020 року про відмову у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця Мелітопольського міськрайонного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії та рішення державного виконавця Мелітопольського міськрайонного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

Свою скаргу ОСОБА_1 обгрунтовує тим, що 30 жовтня 2020 року на поштовому відділенні №19 простим відправленням нею було отримано постанову від 26 жовтня 2020 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.
Однак, з вказаною постановою ОСОБА_1 не погоджується, виходячи з наступного.
На момент відкриття виконавчого провадження 21 лютого 2017 року та складання акту 18 вересня 2019 року, фактично було виконано рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 листопада 2016 року. 

З лютого 2009 року ОСОБА_1 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 та 22 серпня 2019 року її знятото з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Мелітопольський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), не перевірив стан виконання судового рішення на момент здійснення виконавчих дій. Таким чином, було незаконно складено дві постанови від 19 вересня 2019 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 6400,00 грн та про стягнення виконавчих витрат у розмірі 250,00 грн, дві постанови від 02 жовтня 2019 року про відкриття виконавчого провадження про стягнення виконавчого збору та виконавчих витрат, що в сумі складає 6650,00 грн.

Крім того, ОСОБА_1 отримала постанову від 26 жовтня 2020 року, де зазначена інша сума нарахування – 6990,00 гривень, яка не відповідає постановам від 19 вересня 2019 року по цьому виконавчому провадженню.

Мелітопольський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) не звернув уваги, що в провадженні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області перебуває на розгляді справа №320/13248/14 за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення від 17 листопада 2016 року у зв`язку з нововиявленими обставинами, по якому було відкрито виконавче провадження №320/13248/14. Рішення по справі не ухвалено.

Мелітопольський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) не звернув уваги, що в провадженні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області перебуває справа №9374631/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про визнання недійсним акту від 18 вересня 2019 року. Справа надійшла з апеляційної інстанції на підставі ухвали Запорізького апеляційного суду від 29 вересня 2020 року для продовження розгляду справи. Рішення по справі не ухвалено.

Мелітопольський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) не звернув уваги, що в провадженні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області перебуває справа №937/8083/19 за скаргою ОСОБА_1 до Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визання дій та рішень протиправними. Рішення по справі не ухвалено.

За таких обставин, відсутні підстави для визнання ОСОБА_1 боржником у розумінні нарахування заборгованості виконавчого збору у розмірі 6400,00 грн та виконавчих виплат в розмірі 250,00 грн, а всього в сумі 6650,00 грн та за оскаржуваною постановою вже в розмірі 6990, 00 грн по цьому ж виконавчому провадженню.

Крім того, в оскаржуваній постанові звернено стягнення на доходи ОСОБА_1 , однак її пенсія по інвалідності не є доходами.

З урахуванням викладеного, вважає, що постанова від 26 жовтня 2020 року про звернення стягнення на доходи ОСОБА_1 , є незаконною.

Із урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 , просила суд:

Визнати недійсною постанову від 26 жовтня 2020 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, у розмірі 20% до виплати загальної суми боргу 6990,00 гривень, складену Мелітопольським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), направлену для виконання до Мелітопольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області в розмірі стягнення 6990,00 грн.
Зобов`язати Мелітопольський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), не проводити стягнення із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів ОСОБА_1 на підставі постанови від 26 жовтня 2020 року.
Витребувати від Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) копії матеріалів справи виконавчого провадження скаржника.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 листопада 2020 року, відмовлено у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця Мелітопольського міськрайонного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просила ухвалу скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
В обґрунтування скарги зазначила, що справа повинна розглядатись в порядку цивільного судочинства, посилаючись на ст. 447 ЦПК України та ч. 4 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження". Якщо законом установлено порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи ДВС до суду, який ухвалив відповідне рішення, як це передбачено для виконання судових рішень, у такому випадку виключається юрисдикція адміністративних судів у такій категорії справ.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходило.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується розпискою про отримання судової повістки (а. с. 39-40 ) до апеляційного суду не з`явились, про причини неявки суд не повідомили.

Від Мелітопольского міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ в Запорізькій області надійшла заява, в якій вони просили розглядати справу без участі представника відділу та просили залишити без змін ухвалу Мелітопольского міськрайонного суду Запорізької області від 04 листопада 2020 року. (а.с. 41 ). 

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів ухвалила здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності осіб, повідомлених належним чином про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися в судове засідання, на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявлені ОСОБА_1 вимоги не мають цивільно - правового характеру, оскільки зі змісту скарги вбачається, що нею оскаржуються дії чи бездіяльность державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з оганізацією та проведення виконавчих дій, що відноситься до юрисдикції адміністративних судів . 

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що на виконанні Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області на примусовому виконанні перебував виконавчий лист №320/13248/14-ц від 21 лютого 2017 року. (а.с. 7).

19 вересня 2019 року головним державним виконавцем Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області було винесено Постанову про стягнення виконавчого збору ВП №53512825 при примусовому виконанні виконавчого листа №320/13248/14-ц виданого від 21 лютого 2017 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області, відповідно до якого постановлено стягнути з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 6400,00 грн. (а.с. 13-13зворот).

19 вересня 2019 року головним державним виконавцем Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області було винесено Постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження ВП №53512825 при примусовому виконанні виконавчого листа №320/13248/14-ц виданого від 21 лютого 2017 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області, відповідно до якого постановлено стягнути з боржника ОСОБА_1 витрати на проведення виконавчих дій у сумі 250,00 грн. (а.с. 12-12зворот).

26 жовтня 2020 року головним державним виконавцем Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) при примусовому виконанні постанови №53512825 виданої 19 вересня 2019 року Мелітопольським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору 640,00 грн, встановлено, що згідно відповіді ПФУ боржниця перебуває на обліку в Мелітопольському об`єднаному управлінні ПФУ. Сума боргу складає 6990,00 грн з урахуванням витрат зведеного виконавчого провадження №60364600. Постановлено звернути стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 в розмірі 20 % до виплати загальної суми боргу в розмірі 6990,00 (а.с. 11-11зворот).

Зі змісту скарги вбачається, що ОСОБА_1 фактично оскаржує дії державного виконавця не з приводу виконання ним судового рішення, а з приводу винесення вищевказаних постанов державного виконавця щодо стягнення витрат виконавчого провадження, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Так, розділом VІІ ЦПК України врегульовано питання щодо судового контролю за виконанням судових рішень. 

У відповідності до ст. 447 та ч. 1 ст. 448 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (частина перша статті 451 ЦПК України).

В той же час, визначення юрисдикційності скарги залежить від установлення судами таких обставин: чи є вказана скарга реалізацією учасником справи права на судовий контроль за виконанням судового рішення в конкретній справі, чи це є самостійним правом на оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів, їх посадових осіб, виконавця чи приватного виконавця як суб`єктів, наділених владними повноваженнями при вчиненні виконавчих дій.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" (далі - Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами.

Тобто, примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу.

Частиною першою статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Частиною другою статті 74  Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Частиною другою статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Тобто, якщо законом установлено порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи ДВС до суду, який ухвалив відповідне рішення, як це передбачено для виконання судових рішень, у такому випадку виключається юрисдикція адміністративних судів у такій категорії справ.

Якщо ж виконанню підлягає рішення іншого органу (не суду) і відсутній спеціальний закон, що передбачає порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця та посадових осіб органів ДВС, у такому випадку вони підлягають оскарженню в порядку адміністративного судочинства.

З урахуванням вищенаведеного можна зробити висновок, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18), від 20 вересня 2018 року у справі № 821/872/17 (провадження № 11-734апп18), від 17 жовтня 2018 року у справі № 826/5195/17 (провадження № 11-801апп18), від 16 січня 2019 року у справі № 279/3458/17-ц (провадження № 14-543цс18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 758/201/17 (провадження № 14-468цс19)Ю, від 18 грудня 2019 року у справі № 759/15553/14-ц ( провадження № 14-579 цс19.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів ДВС щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), тобто не за рішенням, ухваленим судом, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом, що передбачено як і частиною 2 статті 74 Закону України "Про виконавче провадження", так і частиною 1 статті 287 КАС України. 

Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

В даній справі ОСОБА_1 оскаржує дії державного виконавця щодо виконання не судового рішення, а оскаржує рішення, дії, бездіяльність державного виконавця, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця від 19 вересня 2019 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 6400.00 грн та про стягнення з боржника витрат, пов`язаних з організацією та проведення виконавчих дій у розмірі 250 грн, як виконавчих документів у виконавчому провадженні №53512825, які були видані державним виконавцем Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Пономаренко В.Ю., на виконання яких була винесена державним виконавцем постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.
Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі, оскільки саме до юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Посилання ОСОБА_1 на те, що на розгляді в Мелітопольському міськрайонному суді Запорізької області перебуває справа №320/13248/14 за її заявою про перегляд судового рішення від 17 листопада 2016 року у зв`язку з нововиявленими обставинами, по якому було відкрито виконавче провадження, не свідчиить про незаконність оскаржуваної ухвали, яка є предметом апеляційного перегляду.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваної ухвали не вливають. 

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст. 367, 368, 374,375,381,382,383,384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 листопада 2020 року у цій справі, залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повна постанова складена 25 лютого 2021 року.

Головуючий, суддя         Суддя         Суддя
Подліянова Г.С.         Гончар М.С.         Маловічко С.В.