ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 березня 2021 року
м. Харків
справа №953/18046/19
провадження №22-ц/818/428/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання – Супрун Я.С.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі – ОСОБА_2 ,
треті особи – Державний нотаріус Другої Харківської міської державної нотаріальної контори головного територіального управління юстиції у Харківській області Міністерства юстиції України Одрінська Оксана Володимирівна, Харківська міська рада,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу представника Харківської міської ради Голубенко Олександра Юрійовича на рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 липня 2020 року, постановлене у складі судді Якуші Н.В.,
УСТАНОВИВ:
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою, у якій просила суд: встановити факт її постійного проживання на час відкриття спадщини, визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_3 на два місяці після набрання вироком законної сили.
В обґрунтування позовних вимог вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 . Заповіт нею не складався. Спадкодавець володіла на праві спільної сумісної власності з іншими членами родини квартирою АДРЕСА_1 , в тому числі і з позивачем. Позивач мешкає в даній квартирі майже з народження, з 1993 року має прописку, а зараз – реєстрацію місця проживання. Мати позивача також мешкала в цій квартирі разом із нею. Останні декілька років вона тяжко хворіла на онкологічне захворювання та потребувала постійного догляду. Про те, що її мати була зареєстрована за іншою адресою ( АДРЕСА_2 ) позивач дізналась, коли мати вже тяжко хворіла. Її мати померла в лікарні 16.10.2016, куди її доставила карета швидкої медичної допомоги з адреси: квартира АДРЕСА_1 . Позивач пропустила строк для прийняття спадщини у зв`язку з тим, що вважала спадщину прийнятою, оскільки все життя мешкала з матір`ю. Відповідачка є її сестрою, вона фактично прийняла сапдщину, але згодом від неї відмовилася про що подала нотаріусу письмову заяву.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 27 липня 2020 рокупозовні вимоги задоволені частково. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування є відповідачами у справах про визначення додаткового строку для прийняття спадщини лише у разі відсутності у спадкодавця спадкоємців. ОСОБА_2 , інша донька померлої ОСОБА_3 , була зареєстрована з ОСОБА_3 за однією адресою, тобто є особою, що фактично прийняла спадщину після своєї матері, а тому є належним відповідачем у цій справі. При цьому, складання відповідачем ОСОБА_2 відмови у прийнятті спадщини за законом, вказані обставини не змінює, оскільки відмова від прийняття спадщини була направлена до нотаріальної контори поза межами строку звернення із цією заявою. Судом було встановлено родинний зв`язок між позивачем та померлою, факт їх проживання однією родиною було підтверджено свідками та заявою відповідача по справі, яка вказані обставини підтвердила, проти задоволення позову не заперечувала, іншими доказами по справі. Тому суд дійшов виснову про задоволення позовних вимог в частині встановлення факту постійного проживання позивача з матір`ю на час відкриття спадщини. В задоволенні позову в частині визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відмовлено за відсутності підстав для цього – позивачем не наведено існування у неї об`єктивних, непереборних, істотних труднощів для вчинення нею дій по зверненню до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері.
Не погодившись з рішенням суду представником Харківської міської ради (далі – ХМР) подано апеляційну скаргу, якою він просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати, ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Апеляційна скарга обгрунтована тим, що рішення в частині задоволених позовних вимог є незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, відсутні докази на підтвердження факту постійного проживання позивача разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту. Письмових доказів позивачем надано не було. Також не надано усіх доказів на підтвердження права власності на нерухоме майно у спадкодавця.
ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін. В обгрунтування відзиву зазначено, що доводи апеляційної скарги не містять посилання на те, в чому саме полягають порушені права та законні інтереси апелянта. Зазначає, що власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 . Після смерті ОСОБА_3 в 2016 році відкрилася спадщина на її ј частину картири, яку позивачка фактично прийняла. Суд правильно встановив обставини у справі на ухвалив законне та обгруноване рішення. 
Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд керується статтею 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
В частині відмови в задоволенні позовних вимог рішення суду не оскаржується, в зв`язку з чим апеляційним судом не переглядається.
Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення учасників справи і їх представників, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судовим розглядом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 17.10.2016 (а.с. 7).
Відповідно до долученої копії лікарського свідоцтва про смерть №1043 від 17.10.2016, померла ОСОБА_3 , 1952 р.н., інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м.Харкоів, остання була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 9, 163) та 06.12.2016 була знята з реєстрації у зв`язку із смертю (а.с. 71). 
Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 24.09.1976, батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (а.с. 19).
Відповідно до копії Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, відповідно до актового запису від 22.06.2002 № 340 ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_7 та змінила прізвище на ОСОБА_8 (а.с. 132).
Як вбачається з копії засвідченої спадкової справи №223П/2019, заведеної 27.08.2019 після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкова справа була заведена на підставі заяви ОСОБА_1 , яка у своїй заяві зазначила, що фактично прийняла спадщину, оскільки проживала з померлою за однією адресою та протягом встановлених строків від спадщини не відмовилась.
Крім того, з матеріалів спадкової справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 звернулась до нотаріуса із заявою від 02.01.2020, згідно якої остання не мешкала разом із спадкодавцем за однією адресою на час її смерті, на спадщину не претендує та не заперечує, щоб свідоцтво на право на спадщину отримала спадкоємець ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину, оскільки проживала з матір`ю за однією адресою на час сметрі останньої.
Також встановлено, що постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 27.08.2019 позивачу по справі було відмовлено у вчиненні такої нотаріальної дії як видача свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у зв`язку з тим, що спадкоємець пропустив встановлений законом строк для прийняття спадщини. Зі змісту постанови вбачається, що згідно Витягу з Єдиного спадкового реєстру за №57338040 від 27.08.2019 спадкова справа після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 не заводилась. Спадкоємець за законом ОСОБА_1 на час відкриття спадщини не була зареєстрована разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, факт фактичного проживання його зі спадкодавцем, судом не встановлено, рішення суду, у відповідності статті 1272 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), про визначення їй додаткового строку для подання нею заяви про прийняття спадщини, не надано (а.с. 11).
Згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 22.12.1997 № НОМЕР_2 квартира АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 (а.с. 21).
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27.07.2020, інформація щодо права власності, інші речові права, іпотеки та обтяження щодо квартири за адресою: АДРЕСА_4 , відсутня.
Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за адресою: АДРЕСА_4 , станом на 10.06.2020 зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 177).
Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 показали, що є сусідками позивача за адресою АДРЕСА_4 , та підтвердили, що ОСОБА_3 мешкала у зазначеній з часу її вселення у 60 роках та до самої її смерті. У цій же квартирі мешкала і позивач. Між позивачем та померлою ОСОБА_3 були дуже добрі відносини, вони піклувалися один про одного, коли позивач народила дитину, то ОСОБА_3 допомагала їй її виховувати, потім ОСОБА_3 почала хворіти, ОСОБА_1 забезпечувала їй належне лікування та догляд.
Вказані обставини також підтверджені відповідачем по справі – сестрою позивача, яка у відзиві на позов зазначила, що вважає себе такою, що фактично прийняла спадщину після смерті матері,оскільки протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, не заявляла відмову від неї. 
Згідно даних ксерокопії паспорта ОСОБА_2 місце проживання останньої зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3 ( а.с.48).
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
За змістом статей 1217, 1258 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно із частиною 2 статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Згідно частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Згідно правової позиції, викладеної Верховним Судом в постановах від 01 серпня 2018 року у справі №212/9157/15-ц та від 10 січня 2019 року у справі №484/747/17 відсутність реєстрації спадкодавця за останнім його місцем проживання, зокрема за місцем проживання спадкоємця, не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини частини 3 статті 1268 ЦК України підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів.
Судова колегія вважає, що суд повно та всебічно вастановив обставини у справі та зробив висновки, що відповідають вимогам закону. 
Враховуючи, що ОСОБА_3 померла в 2016 році, спадщину після її смерті фактично прийняла, але не оформила ОСОБА_2 ( донька померлої), яка проти задоволеня позову не заперечувала та рішення суду не оскаржила, позивачка є співвласником квртири, частка якої належала спадкодавцю та остання фатично проживала на час смерті за адресою належної їй квартири, а не у гуртожитку, судова колегія відхиляє доводи апеляційної скарги Харівської міської ради щодо недоведеності позовних вимог.
На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги висновку суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають, фактично направлені на переоцінку доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Так як апеляційна скарга залишається без задоволення, то судові витрати, у відповідності до вимог статей 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», між сторонами не розподіляються.
На підставі викладеного, керуючись статтями 371, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника Харківської міської ради Голубенко Олександра Юрійовича залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складений 23 березня 2021 року. 

Головуючий  О.Ю.Тичкова

Судді  С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук