ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/40/20  Номер провадження 22-ц/814/107/21	Головуючий у 1-й інстанції Путря О. Г.  Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого судді Бутенко С. Б.
Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.
за участю секретаря Гнатюк О. С.
розглянув в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 09 вересня 2020 року у складі судді Путрі О. Г.
у цивільній справі за позовом Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області до ОСОБА_1 про стягнення коштів за користування земельною ділянкою,
в с т а н о в и в:
В січні 2020 року представник Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за користування земельною ділянкою.
Позов мотивовано тим, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.05.2018 за адресою: АДРЕСА_1 , розміщена нежитлова будівля загальною площею 1159 м. кв., право власності на яку зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 27.04.2016. 
Відповідач ОСОБА_1 використовує земельну ділянку комунальної форми власності за вказаною адресою, правовстановлюючі документи на яку у нього відсутні, а тому він безпідставно зберігає у себе майно у вигляді орендної плати, яка мала бути сплачена ним за користування земельною ділянкою.
Рішенням Полтавського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року у справі № 554/5525/18 стягнуто з ОСОБА_1 на користь Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області кошти в сумі 36 372,67 грн за користування земельною ділянкою в період з 27.04.2016 по 31.05.2018.
На даний час відповідач продовжує користуватися земельною ділянкою без договору оренди, в добровільному порядку грошові кошти у вигляді орендної плати не сплачує.
Згідно проведеного комісією Щербанівської сільської ради розрахунку, затвердженого виконкомом сільської ради 10.12.2019, сума безпідставно збереженої відповідачем орендної плати за період із 01.06.2018 по 05.12.2019 складає 78 198,51 грн. 
Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача суму неодержаних територіальною громадою доходів за користування земельною ділянкою в період з 01.06.2018 по 05.12.2019 в розмірі 78 198,51 грн.
Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 09 вересня 2020 року позов Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області кошти за користування земельною ділянкою в період із 01.06.2018 по 05.12.2019 в розмірі 78 198,51 грн. 
Вирішено питання судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Щербанівської сільської ради Полтавського району та області судові витрати в сумі 1 921 грн. 
Рішення суду мотивовано тим, що відповідач не оформив у передбаченому законом порядку право користування земельною ділянкою, на якій розташовано належний йому об`єкт нерухомості, та користувався земельною ділянкою, не сплачуючи позивачу належні йому кошти.
Не погодившись з вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Доводи скарги ґрунтуються на тому, що з усіх судових засідань, що призначалися судом, за його заявою справу було відкладено лише один раз, в інших випадках розгляд справи відкладався за заявами позивача. Крім того, з 27.07.2020 по 06.08.2020 він знаходився на лікуванні в стаціонарі.
Таким чином, є безпідставними висновки суду про дії відповідача, спрямовані на затягування розгляду справи, а неявки в судові засідання є неповажними.
Вказує, що в матеріалах справи відсутні докази перебування спірної земельної ділянки в комунальній власності, натомість в Державному акті на право колективної власності на землю серії І-ПЛ № 000007, який залучався ним до матеріалів справи, чітко вказано, що він виданий на право колективної власності на землю КСП агрофірма ім. Т. Г. Шевченка. Так як правонаступником КСП агрофірма ім. Т. Г. Шевченка є ВАТ «Павленківське», то до нього й перейшли землі площею 1878,7 га, до складу яких входить і земельна ділянка, на яку позивачем нарахована орендна плата.
В матеріалах справи відсутні будь-які докази про державну реєстрацію позивачем права комунальної власності на спірну земельну ділянку в установленому законом порядку, а отже Щербанівська сільська рада Полтавського району Полтавської області не є власником земельної ділянки та не може розпоряджатися нею.
Крім того, судом не було встановлено, чи є земельна ділянка, на яку нарахована орендна плата, взагалі об`єктом цивільних прав, оскільки на даний час земельна ділянка 0,27 га не є сформованою, її межі не визначені та щодо неї відсутня інформація в Державному земельному кадастрі, що унеможливлює здійснити її грошову оцінку, яка, в свою чергу, є основою для визначення розміру орендної плати.
Тому будь-які розрахунки, зроблені за відсутності витягу саме на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , а також доводи про необов`язковість витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель для розрахунку розміру орендної плати, є необґрунтованими.
Зазначає, що згідно закону підставою для нарахування орендної плати є договір оренди, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Отже, орендна плата сплачується орендарем з дня державної реєстрації права оренди земельної ділянки, якщо інше не встановлено умовами договору.
Оскільки договір оренди не укладений, що було також встановлено судом, підстави для нарахування орендної плати відсутні.
Окрім того, вважає, що виникнення у нього права власності на нежитлову будівлю не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій розміщено нерухоме майно та яка була відведена в оренду попередньому власнику. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідач ОСОБА_1 у відповіді на відзив на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу задовольнити та скасувати оскаржуване судове рішення.
Представник Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області подав заперечення щодо відповіді на відзив, в яких просив відхилити наведені відповідачем у відповіді на відзив пояснення, міркування та аргументи та відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.
За правилами частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до пункт 1 частини першої статті 374, стаття 375 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
По справі встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.05.2018 за № 123829360 за адресою: АДРЕСА_1 розміщена нежитлова будівля, загальною площею 1159 кв. м., право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 27.04.2016.
Дана будівля розташована на земельній ділянці комунальної форми власності загальною площею 2700 кв. м, яку використовує відповідач.
Рішенням Полтавського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року у справі № 554/5525/18, яке набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_1 , будучи фактичним користувачем спірної земельної ділянки, без достатньої правової підстави, за рахунок Щербанівської сільської ради Полтавського району та області, як власника цієї ділянки, зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування землею та зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підстав частини першої статті 1212 ЦК України, які цим судовим рішенням стягнуто з ОСОБА_1 на користь Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області за період із 27.04.2016 по 31.05.2018 в сумі 36 372,67 грн. 
Після ухвалення вказаного судового рішення відповідач  ОСОБА_1  продовжив користуватися спірною земельною ділянкою без достатніх правових підстав, кошти за користування землею не сплачував. 
Рішенням виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району та області від 03.10.2019 № 48 затверджено склад комісії щодо визначення неодержаних територіальною громадою доходів у сфері земельних відносин та Положення про комісію.
Відповідно до проведеного комісією розрахунку згідно акту по визначенню неодержаних територіальною громадою доходів у сфері земельних відносин № 4 від 05.12.2019, сума безпідставно збереженої відповідачем орендної плати за період із 01.06.2018 по 05.12.2019 складає 78 198,51 грн.
Акт комісії по визначенню неодержаних територіальною громадою доходів № 4 від 05.12.2019 затверджений рішенням виконавчого комітету Щербанівської сільської ради від 10.12.2019.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що  ОСОБА_1 , будучи фактичним користувачем земельної ділянки, без достатньої правової підстави за рахунок Щербанівської сільської ради, як власника цієї ділянки, зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею та зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України, а тому суд дійшов правомірного висновку про задоволення позовних вимог.
При цьому суд правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми процесуального і матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та доводами апеляційної скарги зазначені висновки суду першої інстанції не спростовуються.
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у позивача права вимоги через належність спірної земельної ділянки ВАТ «Павленківське», як правонаступнику КСП агрофірма ім. Т. Г. Шевченка, є безпідставними, оскільки Державний акт на право колективної власності на землю серії 1-ПЛ № 000007 від 15 грудня 1995 року про передачу у колективну власність 1878,7 га землі для сільськогосподарського використання, виданий КСП агрофірма ім. Т. С. Шевченко, факту переходу цих прав до іншої юридичної особи не доводить. 
Крім того, відповідно до пункту 21 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції Закону від 10 липня 2018 року № 2498-VIII з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності. 
Відсутність державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку не позбавляє територіальну громаду таких прав.
Відповідно до статті 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Суб`єктами права на землі комунальної власності згідно зі статтею 80 Земельного кодексу України є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, незалежно від того, зареєстрована земельна ділянка за територіальною громадою, чи ні.
Відповідно до частини першої статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (частина перша статті 124 ЗК України).
Використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону (стаття 206 ЗК України).
Частиною четвертою статті 2 Закону України «Про плату за землю» передбачено, що за земельні ділянки, надані в оренду, справляється орендна плата.
Підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній жилий будинок, будівлю або споруду визначаються статтею 377 ЦК України та статтею 120 ЗК України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (провадження № 14-438цс19) зазначено, що «однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці (пункт «е» частини першої статті 141 ЗК України). До особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда (частина третя статті 7 Закону України «Про оренду землі»). Договір оренди землі припиняється, зокрема, в разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці (абзац восьмий частини першої статті 31 Закону України «Про оренду землі»). Після відчуження об`єкта нерухомості, розташованого на орендованій земельній ділянці, договір оренди землі у відповідній частині припиняється щодо відчужувача, однак діє на тих самих умовах стосовно нового власника нерухомості, який з моменту набуття такого права набуває також права оренди земельної ділянки, на якій це майно розміщене».
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Статтями 125, 126 ЗК України передбачено, що право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.
Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 ЗК України).
Статтею 182 ЦК України встановлені такі ж вимоги щодо здійснення державної реєстрації речових прав на земельну ділянку.
До моменту оформлення власником об`єктів нерухомості права оренди земельних ділянок, на яких ці об`єкти розташовані, відносини з фактичного користування земельними ділянками без укладених договорів їх оренди та недоотримання їхнім власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Фактичний користувач земельних ділянок, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельних ділянок на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
Обов`язковими для визначення орендної плати, а відтак і розміру збитків, є відомості у витягах з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок.
Вказані правові висновки викладені у постанові ВП ВС від 23 травня 2018 року у справі №629/4628/16-ц та підтверджені в інших постановах ВП ВС від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17. 
Як вбачається з витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки та повідомлення Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, середня нормативно-грошова оцінка 1 кв. м земель несільськогосподарського призначення на території с. Щербані Полтавського району Полтавської області на момент виникнення спірних правовідносин становила 218,46 грн, що є підставою для розрахунку плати за землю та спростовує доводи апеляційної скарги відповідача щодо недоведеності розміру позовних вимог.
Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями).
Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
З огляду на встановлені фактичні обставини справи оскаржене рішення суду першої інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. 
Враховуючи вищенаведене, підстав для скасування рішення районного суду з наведених в апеляційній скарзі мотивів, апеляційним судом не вбачається.
Оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 09 вересня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя                                                                С. Б. Бутенко

Судді                                                                                О. І. Обідіна

                       О. В. Прядкіна