ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2021 р.	Справа № 440/3278/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бартош Н.С.,
Суддів: Подобайло З.Г. ,  Григорова А.М. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Кременчуцької міської ради Полтавської області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Є.Б. Супрун) від 28.10.2020 року по справі № 440/3278/20
за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
до Кременчуцької міської ради Полтавської області
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , звернулися до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просили: визнати протиправним та скасувати пункт 7 рішення Кременчуцької міської ради від 23.04.2020, яким відмовлено у наданні фізичній особі - підприємцю ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 згоди на поділ земельної ділянки площею 8333 м2 (кадастровий номер 5310436100:08:001:0053) для експлуатації та обслуговування комплексу будівель по АДРЕСА_1 , зобов`язавши відповідача прийняти рішення про надання їм такої згоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначили, що неодноразово зверталися до відповідача з проханням надати їм дозвіл на поділ земельної ділянки, оскільки вони є власниками відокремлених один від одного самостійних об`єктів нерухомого майна, які знаходяться на спірній земельній ділянці. Кожен з них має на меті оформити право користування земельною ділянкою у розмірі достатньому для обслуговування належного їм нерухомого майна, проте відповідач протиправно відмовляє в цьому.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 28.10.2020 року по справі №440/3278/20 позовні вимоги задоволено: визнано протиправним та скасовано пункт 7 рішення Кременчуцької міської ради Полтавської області від 23.04.2020 "Про надання та відмову в наданні згоди на поділ та об`єднання земельних ділянок в м. Кременчуці"; зобов`язано Кременчуцьку міську раду Полтавської області (пл. Перемоги, 2, м. Кременчук, Полтавська область, 39600, код ЄДРПОУ 24388300) прийняти рішення щодо надання ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) згоди на поділ земельної ділянки площею 8333 м2 (кадастровий номер 5310436100:08:001:0053) для експлуатації та обслуговування комплексу будівель по АДРЕСА_1 .
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Позивачі відзиви на апеляційну скаргу не подали.
В судовому засіданні представник позивачів проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін у судовому засіданні, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками окремих об`єктів нерухомого майна - нежитлових будівель, що розташовані на земельній ділянці комунальної власності за кадастровим номером 5310436100:08:001:0053, яка за цільовим використанням належить до земель промисловості.
16.07.2018 позивачі звернулися до відповідача із заявами про надання згоди на поділ земельної ділянки, кадастровий номер 5310436100:08:001:0053, для експлуатації та обслуговування комплексу будівель у АДРЕСА_1 , приєднавши до заяв копії паспортів заявників, пояснювальну записку, акт узгодження меж земельних ділянок, графічні матеріали, копії правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна заявників разом з відомостями про їх реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, технічні паспорти.
За результатами розгляду вищевказаних заяв відповідач пунктом 5 свого рішення від 09.08.2018 відмовив у наданні згоди на поділ земельної ділянки площею 8333 м2 (кадастровий номер 5310436100:08:001:0053) для експлуатації та обслуговування комплексу будівель у АДРЕСА_1 , в зв`язку з:
- невідображенням у доданому обґрунтуванні поділу земельної ділянки виокремлення виключно земельних ділянок загального користування - проїздів з метою подальшого зарахування їх до земель запасу; 
- наявністю на земельній ділянці, що пропонується до зарахування до земель запасу, об`єкту нерухомого майна; 
- відсутністю підстав для зарахування до запасу міста земель, що перебувають у фактичному користуванні та прилягають до об`єктів нерухомого майна, розташованих в межах земельної ділянки площею 8333 м2, та не є землями загального користування відповідно до затвердженої містобудівної документації; 
- неможливістю подальшого використання земельної ділянки, що пропонується до зарахування до земель запасу міста, з цільовим призначенням "землі підприємств іншої промисловості" у відповідності до державних будівельних норм; 
- порушенням загальної організації території землекористування, що забезпечує оптимальні параметри функції території, так як через земельну ділянку проходять інженерні комунікації, які передбачені для обслуговування існуючих будівель і споруд. 
Не погодившись із вищевказаним рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його до суду.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 18.06.2019 у справі № 440/3805/18, яке набрало законної сили 20.07.2019, адміністративний позов ОСОБА_1 до Кременчуцької міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано пункт 5 рішення Кременчуцької міської ради від 09.08.2018 в частині відмови ОСОБА_1 в наданні згоди на поділ земельної ділянки площею 8333 м2 (кадастровий номер 5310436100:08:001:0053) для експлуатації та обслуговування комплексу будівель у АДРЕСА_1 . В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
29.01.2020 позивачі звернулися до Кременчуцької міської ради зі спільною заявою, в якій просили надати згоду на поділ земельної ділянки площею 0,8333 га для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель і споруд по АДРЕСА_1 (а.с. 80), додавши до заяви копії паспортів та довідок про присвоєння ідентифікаційного номера заявників, пояснювальну записку, акт узгодження меж земельних ділянок, графічні матеріали, копії правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна заявників разом з відомостями про їх реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, технічні паспорти.
Пунктом 7 рішення Кременчуцької міської ради від 23.04.2020 "Про надання та відмову в наданні згоди на поділ та об`єднання земельних ділянок в м. Кременчуці" відмовлено у наданні фізичній особі - підприємцю ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 згоди на поділ земельної ділянки площею 8333 м2 (кадастровий номер 5310436100:08:001:0053) для експлуатації та обслуговування комплексу будівель по АДРЕСА_1 (а.с. 81), у зв`язку з:
- невідображенням у доданому доопрацьованому обґрунтуванні поділу земельної ділянки виокремлення виключно земельних ділянок загального користування - проїздів з метою подальшого зарахування їх до земель запасу; 
- наявністю на земельній ділянці, що пропонується до зарахування до земель запасу об`єкту нерухомого майна; 
- відсутністю підстав для зарахування до запасу міста земель, що перебувають у фактичному користуванні та прилягають до об`єктів нерухомого майна, розташованих в межах земельної ділянки площею 8333 м2, та не є землями загального користування відповідно до затвердженої містобудівної документації; 
- неможливістю подальшого використання земельної ділянки, що пропонується до зарахування до земель запасу міста, з цільовим призначенням "землі підприємств іншої промисловості" у відповідності до державних будівельних норм; 
- порушенням загальної організації території землекористування, що забезпечує оптимальні параметри функції території, так як через земельну ділянку проходять інженерні комунікації, які передбачені для обслуговування існуючих будівель і споруд;
- проектуванням заїзду до земельних ділянок через суміжну земельну ділянку, що перебуває в користуванні іншої юридичної особи без її погодження;
- відсутністю місць для паркування автомобілів у відповідності до діючих державних будівельних норм.
Пунктом 7.1 зазначеного рішення рекомендовано розробити проектне обґрунтування поділу земельної ділянки з метою виокремлення виключно земель загального користування - проїздів в межах земельної ділянки площею 8333 м2 (кадастровий номер 5310436100:08:001:0053) для експлуатації та обслуговування комплексу будівель по АДРЕСА_1 .
Позивачі вважаючи, що цим рішенням знову порушені їх права та інтереси як землекористувачів, звернулися до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку, що оскільки відповідач вдруге відмовив позивачам у наданні згоди на поділ земельної ділянки з аналогічних підстав, п. 7 рішення Кременчуцької міської ради від 23.04.2020 є неправомірним. Також суд першої інстанції зазначив, що з метою повного та ефективного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Кременчуцьку міську раду прийняти рішення щодо надання позивачам згоди на поділ земельної ділянки площею 8333 м2 (кадастровий номер 5310436100:08:001:0053) для експлуатації та обслуговування комплексу будівель по АДРЕСА_1 .
В доводах апеляційної скарги відповідач по справі послався на те, що відповідно до Обґрунтування розмірів поділу земельної ділянки, необхідної для експлуатації та обслуговування об`єктів нерухомого майна по АДРЕСА_1 , земельна ділянка відносно затвердженого плану зонування території (зонінгу) міста Кременчука розташована в зоні промислово-виробничих об`єктів.
У той же час, відповідно до п. 5.1. ДБН А.2.2-3-2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво», техніко-економічне обґрунтування розробляється на підставі вихідних даних для об`єктів виробничого призначення та лінійних об`єктів інженерно- транспортної інфраструктури, які потребують детального обґрунтування відповідних рішень та визначення варіантів і доцільності будівництва об`єктів.
Невідповідність же наданого для затвердження позивачем обґрунтування ДБН 360-92** «Планування та забудови міських і сільських поселень» полягає у відсутності будь-яких розрахунків та посилань на конкретні нормативи зазначеного ДБН (крім загального посилання у пояснювальній записці), що обґрунтовує зменшення земельної ділянки до певних розмірів. Так, однією із підстав для відмови у наданні згоди на поділ земельної ділянки площею 8333 кв.м, слугувало те, що наданим позивачем обґрунтуванням розмірів поділу земельної ділянки, необхідних для експлуатації та обслуговування об`єктів нерухомого майна, не враховані розміри та площі земельних ділянок, що утворюються внаслідок поділу земельної ділянки з визначенням площ територій, необхідних для експлуатації та обслуговування всіх об`єктів нерухомого майна, розташованих на цій земельній ділянці, у відповідності до державних будівельних норм, на земельній ділянці, що пропонується до зарахування до земель запасу, наявний об`єкт нерухомого майна.
Вказав, що відповідно до Додатку Г.1 (Показники мінімальної щільності забудови майданчиків промислових підприємств, технопарків) ДБН Б.2.2.-12:2018 «Планування і забудова території», Щільність забудови майданчика промислового підприємства визначається у відсотках як відношення площі забудови до площі підприємства в огорожі (або при відсутності огорожі -у відповідних їй умовних межах) із включенням площі, під колійний розвиток.
Мінімальну щільність забудови допускається зменшувати (при наявності відповідних техніко-економічних обґрунтувань), але не більше ніж на 1/10, встановленої цим додатком.
Площа забудови визначається як сума площ, зайнятих будівлями і спорудами всіх видів, включаючи навіси, відкриті технологічні, санітарно-технічні, енергетичні та інші прилади, естакади та галереї, майданчики вантажорозвантажувальних пристроїв, підземні споруди (резервуари, льохи, сховища, тунелі, над якими не можуть бути розміщені будівлі і споруди), а також відкриті стоянки автомобілів, машин, механізмів і відкриті склади різного призначення за умови, що розміри і обладнання стоянок і складів приймаються згідно норм технологічного проектування підприємств.
Враховуючи вищезазначене, обґрунтування розмірів поділу земельної ділянки, необхідної для експлуатації та обслуговування об`єктів нерухомого майна по АДРЕСА_1 , що позивачі мають намір використовувати земельні ділянки орієнтовною площею 1926,2 кв.м із загальної площі сформованої земельної ділянки 8333 кв.м для експлуатації та обслуговування даних будівель та надання міською радою дозволу на поділ земельної ділянки, у розмірах визначених позивачем, не відповідає нормам ДБН Б.2.2.-12:2018 та даний поділ може призвести до порушення прав територіальної громади міста, як фактичного власника такої земельної ділянки, щодо раціонального використання земель комунальної власності.
Зазначає, що також неможливо в подальшому використовувати земельну ділянку, що пропонується для зарахування до земель запасу міста, з цільовим призначенням - землі підприємств іншої промисловості у відповідності до державних будівельних норм, тим більше, що через вказану земельну ділянку проходять інженерні комунікації, які передбачені для обслуговування існуючих будівель і споруд.
Враховуючи встановлені обставини, відсутні підстави для скасування п.7 рішення Кременчуцької міської ради Полтавської області від 23.04.2020 року «Про надання та відмову в наданні згоди на поділ та об`єднання земельних ділянок в м. Кременчуці», оскільки спірне рішення є обґрунтованим, тобто прийнятим з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення та пропорційним, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. 
Також апелянт зазначає, що враховуючи гарантії місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та законами України, ніхто не може зобов`язати колегіальний орган місцевого самоврядування прийняти будь-яке, наперед визначене рішення, а суд може лише зобов`язати орган місцевого самоврядування розглянути у встановленому порядку відповідне звернення.
Колегія суддів погоджується з висновком суду та відхиляє доводи апелянта, з огляду на наступне.
Положеннями ч. 1 ст. 79-1 Земельного кодексу України передбачено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Згідно із ч. 2 ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельних ділянок здійснюється шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок.
Приписами ч. 5 ст. 79-1 Земельного кодексу України передбачено, що формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.
Відповідно до ч. 6 ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про землеустрій»:
- проект землеустрою - сукупність економічних, проектних і технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити за таким проектом.
- технічна документація із землеустрою - сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування.
Згідно із ст. 25 Закону України «Про землеустрій» документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації, у тому числі, у вигляді проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок.
Положеннями ч. 1 ст. 26 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що замовниками документації із землеустрою можуть бути органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, землевласники і землекористувачі.
Відповідно до ст. 56 Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок включає: а) пояснювальну записку; б) технічне завдання на складання документації, затверджене замовником документації; в) кадастрові плани земельних ділянок, які об`єднуються в одну земельну ділянку, або частини земельної ділянки, яка виділяється в окрему земельну ділянку; г) матеріали польових геодезичних робіт; ґ) акт приймання-передачі межових знаків на зберігання при поділі земельної ділянки по межі поділу; д) перелік обтяжень прав на земельну ділянку, обмежень на її використання та наявні земельні сервітути; е) нотаріально посвідчена згода на поділ чи об`єднання земельної ділянки заставодержателів, користувачів земельної ділянки (у разі перебування земельної ділянки в заставі, користуванні); є) згоду власника земельної ділянки, для земель державної власності - органу, уповноваженого здійснювати розпорядження земельною ділянкою, на поділ чи об`єднання земельних ділянок користувачем (крім випадків поділу земельної ділянки у зв`язку з набуттям права власності на житловий будинок, розташований на ній).
Колегія суддів зазначає, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок є різними за своєю суттю документами із землеустрою, не є тотожними за процедурою виконання такої документації.
Тобто, згідно із приписами Земельного кодексу України способами формування земельної ділянки, є, у порядку відведення земельної ділянки із земель державної, комунальної власності (за відсутності на даній частині земної поверхні сформованих та зареєстрованих земельних ділянок), шляхом поділу раніше сформованої земельної ділянки. На одній частині земної поверхні неможливим є існування двох одночасно зареєстрованих земельних ділянок, координати яких перетинаються, адже ч. 2 ст. 79 Земельного кодексу України встановлює, що право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий шар.
Отже, надання дозволу на розробку проекту землеустрою має на меті лише формування земельної ділянки як окремого об`єкта. Натомість, коли йдеться про формування земельної ділянки з частини вже сформованого земельного масиву, що має кадастровий номер, її відведення відбувається на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки.
Також, під час звернення за дозволом на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу земельних ділянок власником або користувачем такої земельної ділянки до уповноваженого органу повинні надаватися правовстановлюючі документи на право власності чи користування частиною земельної ділянки, питання щодо виділення якої в окрему земельну ділянку вирішується.
Судовим розглядом встановлено, що відповідно до наявних у матеріалах справи правовстановлюючих документів: 1) ОСОБА_1 є власником цеху пружинних блоків (№ 3) площею 721,3 м2, складу солі та дроту (№ 4) площею 226,7 м2; 2) ОСОБА_3 є власником складу техматеріалів (№ 1) площею 78,7 м2, складу арки (№ 2) площею 467,8 м2; 3) ОСОБА_2 є власником лісопильного цеху (№ 5) площею 457,6 м2, диспетчерської (№ 6) площею 40,4 м2.
Однією з підстав для відмови в наданні дозволу на поділ земельної ділянки слугувала наявність на земельній ділянці, що пропонується до зарахування до земель запасу, об`єкта нерухомого майна. Разом з тим, судова колегія зазначає, що чинним законодавством не передбачено такої підстави для відмови у поділі земельної ділянки, як наявність нерухомого майна на земельній ділянці.
Що стосується тверджень відповідача про невідображення у доопрацьованому обґрунтуванні поділу земельної ділянки виокремлення виключно земельних ділянок загального користування - проїздів з метою подальшого зарахування їх до земель запасу, колегія суддів зазначає, що на замовлення позивачів, сертифікованим інженером-проектувальником ФОП ОСОБА_4 розроблено техніко-економічне обґрунтування, яке містить проектне рішення. Цим проектним рішенням передбачається виокремлення земельних ділянок під кожну будівлю для їх обслуговування і експлуатації в межах майнових прав кожного власника відповідно до діючих норм, правил і стандартів (а.с. 24-25). При цьому у проектному рішенні визначено площі земель, які залишаються в розпорядженні міської ради, а саме 4961,29 м.кв., у тому числі проїзди, які позначені на схемі червоним кольором (а.с. 32).
Що стосується посилання відповідача у спірному рішенні на відсутність підстав для зарахування до запасу міста земель, що перебувають у фактичному користуванні та прилягають до об`єктів нерухомого майна, розташованих в межах земельної ділянки площею 8333 м.кв. та не є землями загального користування відповідно до затвердженої містобудівної документації, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. 
Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.
Таким чином, як випливає зі змісту ст. 19 ЗК України, площа земельної ділянки, яка ніким не використовується, не знаходиться в орендному користуванні, може бути зарахована до земель запасу, а тому твердження відповідача про протилежне є безпідставним, про що правильно зазначив суд першої інстанції у своєму рішенні.
Що стосується посилання відповідача у спірному рішенні на неможливість подальшого використання земельної ділянки, що пропонується до зарахування до земель запасу міста, з цільовим призначенням "землі підприємств іншої промисловості" у відповідності до державних будівельних норм, колегія суддів зазначає, що ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду відповідач не надав жодних доказів (технічних документів, графічних матеріалів, тощо) на підтвердження цих підстав.
Що стосується порушення загальної організації території землекористування, що забезпечує оптимальні параметри функції території, так як через земельну ділянку проходять інженерні комунікації, які передбачені для обслуговування існуючих будівель і споруд, колегія суддів зазначає, що вимоги щодо планування та забудов земельних ділянок містяться в ДБН 360-92** "Планування та забудова міських і сільських поселень" та ДБН Б.2.2-12:2018 "Планування і забудова територій".
В апеляційні скарзі відповідач по справі посилається на те, що позивачі мають намір використовувати земельні ділянки орієнтовною площею 1926,2 кв.м із загальної площі сформованої земельної ділянки 8333 кв.м для експлуатації та обслуговування даних будівель та надання міською радою дозволу на поділ земельної ділянки, у розмірах визначених позивачем, не відповідає нормам ДБН Б.2.2.-12:2018 та даний поділ може призвести до порушення прав територіальної громади міста, як фактичного власника такої земельної ділянки, щодо раціонального використання земель комунальної власності.
Вказане твердження апелянта колегія суддів вважає безпідставним, оскільки згідно наданого до міської ради проектного рішення (яке додавалося до техніко-економічного обґрунтування), передбачається виокремлення земельних ділянок під кожну будівлю для їх обслуговування і експлуатації в межах майнових прав кожного власника відповідно до діючих норм, правил і стандартів (а.с. 24-25). При цьому у проектному рішенні визначено площі земель, які залишаються в розпорядженні міської ради, а саме 4961,29 м.кв., у тому числі проїзди. 

Крім того, техніко-економічне обґрунтування, виготовлене на замовлення позивачів, містить висновок про проектний розподіл, не змінює функціональне призначення земельних ділянок, не впливає на існуючий стан генерального плану міста, не вносить зміни в існуючі шляхи сполучення, не перешкоджає доступу до інших земельних ділянок та будівель, розташованих на них, не перешкоджає доступу для обслуговування інженерних мереж міста. Також, можливість виокремлення об`єктів нерухомого майна без зміни інженерних комунікацій підтверджено висновком експерта Шлапак С № 12/6-13, доданим до відповіді на відзив (а.с. 106-112).
Таким чином, твердження відповідача про порушення будівельних норм і стандартів є безпідставним та апелянтом не доведеним.
З приводу інших підстав відмови: проектування заїзду до земельних ділянок через суміжну земельну ділянку, що перебуває в користуванні іншої юридичної особи без її погодження; відсутність місць для паркування автомобілів у відповідності до діючих державних будівельних норм, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про їх безпідставність, оскільки за наявності обов`язку щодо доказування правомірності свого рішення, встановленого приписами ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідач будь-яких доказів на підтвердження обґрунтованості цих мотивів (які саме норми чинного законодавства порушено) суду не надав.
У зв`язку з цим, висновок суду першої інстанції про протиправність пункт 7 рішення Кременчуцької міської ради від 23.04.2020 "Про надання та відмову в наданні згоди на поділ та об`єднання земельних ділянок в м. Кременчуці" є правомірним. 
Що стосується доводів апелянта про те, що рішення суду в частині зобов`язання відповідача прийняти рішення щодо надання позивачам згоди на поділ земельної ділянки площею 8333 м.кв. (кадастровий номер 5310436100:08:001:0053) для експлуатації та обслуговування комплексу будівель по АДРЕСА_1 є втручанням у дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з положеннями Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреція є необхідною та безальтернативною для управлінської діяльності адміністративного органу юридичною конструкцією, завдяки якій вирішується низка важливих завдань, центральними з яких є забезпечення справедливої, ефективної та орієнтованої на індивідуальні потреби приватної особи правозастосовної та правотворчої діяльності названих суб`єктів.
Дискреція не є довільною; вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки згідно з частиною другою статті 19 Конституції України «органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України».
У рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі «Hasan and Chaush v.Bulgaria» № 30985/96).
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями органами - державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не слід ототожнювати лише з формалізованими повноваженнями, вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 грудня 2020 року у справі № 802/1286/18-а.
Враховуючи те, що відмова у наданні згоди на поділ земельної ділянки площею 8333 м2 (кадастровий номер 5310436100:08:001:0053) для експлуатації та обслуговування комплексу будівель у АДРЕСА_1 вже була предметом судового розгляду і рішення суду, яке набрало законної сили таку відмову визнано неправомірною, а після повторного звернення до органу місцевого самоврядування заявникам повторно відмовлено у наданні такої згоди, фактично з тих же підстав, колегія суддів дійшла до висновку, що в межах спірних правовідносин зобов`язання відповідача надати дозвіл на поділ земельної ділянки, тобто прийняти конкретне рішення, не є втручанням у його дискреційні повноваження.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Кременчуцької міської ради Полтавської області залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.10.2020 року по справі №440/3278/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Н.С. Бартош	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.Г. Подобайло    А.М. Григоров   	
Повний текст постанови складено  24.02.2021 року