Постанова                                                            
Іменем України
22 березня 2021 року
м. Київ
справа № 357/6241/20
провадження № 61-16961св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Висоцької В. С., Калараша А. А. (суддя-доповідач), Ткачука О. С.,
учасники справи:
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
відповідачі: Білоцерківський міський відділ Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Головне управління Державної фіскальної служби у Київській області,
третя особа - Перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2020 року у складі судді Кошель Б. І. та постанову Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Борисової О. В., Левенця Б. Б., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Білоцерківського міського відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції                       (м. Київ), Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, третя особа - Перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області, про зняття арешту з майна,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2020 року  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з відповідним позовом в обґрунтування якого позивачі зазначали, що 19 липня 2007 року старшим слідчим СВ Білоцерківського МВ ГУ МВС України в Київській області капітаном поліції Олійник Н. Є. в рамках кримінальної справи № 02-2318 було винесено постанови про накладення арешту на все майно позивачів.
Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від                                  14 листопада 2008 року у справі № 1-52/2008 засуджено ОСОБА_1 за частиною п`ятою статті 27, частиною третьою статті 187, частиною п`ятою статті                               27, частиною четвертою статті, частиною п`ятою статті 27, частиною третьою статті 289, частиною першою статті 286 КК України із конфіскацією Ѕ частки майна, що є його особистою власністю, ОСОБА_2 за частиною третьою статті 187, частиною четвертою статті 187, частиною третьою статті 289 КК України із конфіскацією всього майна, що є його особистою власністю, та ОСОБА_3 за частиною третьою статті 185, частиною третьою статті 187, частиною четвертою статті 187, частиною третьою статті 289 КК України із конфіскацією всього майна, що є його особистою власністю. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2011 року вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2008 року змінено в частині призначення покарань та порядку стягнення судових витрат. В решті вирок залишено без змін.
Позивачі зазначили, що на даний час вирок суду виконано в повному обсязі, у Білоцерківському міському ВДВС Центрального МРУ Міністерства юстиції                       (м. Київ) відсутні виконавчі провадження в яких би вони виступали боржниками. Разом з тим, питання про зняття арешту з належного їм на праві власності майна залишено невирішеним.
Враховуючи наведене,  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просили суд:
-           зняти арешт з майна ОСОБА_1 , накладеного постановою старшого слідчого СВ Білоцерківського МВ ГУ МВС України в Київській області капітана поліції Олійника Н. Є. від 19 квітня 2007 року в рамках кримінальної справи № 02-2318 та провести державну реєстрацію припинення обтяження речового права, арешту майна ОСОБА_1 (запис № 4955137 від 15 травня 2007 року 14:47:01, об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно; власник: ОСОБА_1 ); 
-          зняти арешт з майна ОСОБА_2 , накладеного постановою старшого слідчого СВ Білоцерківського МВ ГУ МВС України в Київській області капітана поліції Олійника Н. Є. від 19 квітня 2007 року в рамках кримінальної справи № 02-2318 та провести державну реєстрацію припинення обтяження речового права, арешту майна ОСОБА_2 (запис № 4866148 від 25 квітня 2007 року 11:43:36, об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно; власник: ОСОБА_2 );
-          зняти арешт з майна ОСОБА_3 , накладеного постановою старшого слідчого СВ Білоцерківського МВ ГУ МВС України в Київській області капітана поліції Олійника Н. Є. від 19 квітня 2007 року в рамках кримінальної справи № 02-2318 та провести державну реєстрацію припинення обтяження речового права, арешту майна ОСОБА_3 (запис № 4865904 від 25 квітня  2007 року 11:31:08, об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно; власник: ОСОБА_3 ).
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2020 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від              15 жовтня 2020 року, відмовлено у відкритті провадження у даній справі.
Відмовляючи у відкритті провадження у даній справі, суд першої інстанції зазначив, що вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2008 року у справі № 1-52/2008 задоволено цивільний позов та вирішено питання щодо конфіскації майна підсудних ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Однак, відомості про виконання вироку суду щодо відшкодування збитків потерпілим та конфіскації майна в матеріалах справи відсутні. Враховуючи, що арешт на майно позивачів було накладено за правилами кримінального судочинства, тому скасування арешту, який був накладений за правилами кримінального судочинства, підлягає розгляду у порядку, визначеному кримінально процесуальним законодавством.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У листопаді 2020 року  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від               15 жовтня 2020 року, в якій просять скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.
У лютому 2021 року справу № 357/6241/20 передано до Верховного Суду. 
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень 
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 зазначають частину другу статті 389 ЦПК України з посиланням на те, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.
Суди попередніх інстанцій не врахували правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі                    № 372/2904/17-ц, відповідно до якого нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. 
Крім того, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Таку правову позицією викладено у постанові Верховного Суду України від 15 травня                    2013 року у справі № 6-26цс13, постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11, від 15 травня 2019 року у справі                        № 372/2904/17-ц, від 21 серпня 2019 року у справі   № 911/1247/18, від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17.
Апеляційний суд помилково не врахував, що арешт майна, його конфіскація чи задоволення цивільного позову в рамках кримінального провадження жодним чином не змінюють предметну юрисдикцію спору (порядок вирішення питання про зняття арешту з майна) та не дають підстав для відступу від наведеної судом апеляційної інстанції правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц.
Відзив на касаційну скаргу від інших учасників справи до Верховного Суду не надходив.
Фактичні обставини справи 
Судами встановлено, що постановою старшого слідчого СВ Білоцерківського МВ ГУ МВС України у Київській області від 19 квітня 2007 року у кримінальній справі № 02-2318 про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_1 за частиною третьою статті 185, частиною третьою статті  187, частиною третьою статті 289 КК України, з метою забезпечення цивільного позову чи можливої конфіскації майна був накладений арешт на належне ОСОБА_1 майно ( а.с.23).
Постановою старшого слідчого СВ Білоцерківського МВ ГУ МВС України у Київській області від 19 квітня 2007 року у кримінальній справі № 02-2318 про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_1 за частиною третьою статті 185, частиною третьою статті 187, частиною третьою статті 289 КК України, з метою забезпечення цивільного позову чи можливої конфіскації майна був накладений арешт на належне ОСОБА_1 майно ( а.с.21).
Постановою старшого слідчого СВ Білоцерківського МВ ГУ МВС України у Київській області від 19 квітня 2007 року у кримінальній справі № 02-2318 про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_3 за частиною третьою статті 187, частиною третьою статті 289 КК України, з метою забезпечення цивільного позову чи можливої конфіскації майна був накладений арешт на належне ОСОБА_3 майно (а.с.22)
Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від                                14 листопада 2008 року у справі № 1-52/2008: ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 27 - частиною третьою статті 187, частиною п`ятою статті 27 - частиною  четвертою статті, частиною п`ятою статті 27 - частиною третьою статті 289, частиною першою статті 286 КК України і призначено покарання у вигляді 8 років позбавлення волі із конфіскацією Ѕ частки майна, що є його особистою власністю; ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною третьою статті 187, частиною четвертою статті 187, частиною третьою статті 289 КК України і призначено покарання у вигляді 12 років позбавлення волі, із конфіскацією всього майна, що є його особистою власністю; ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною третьою статті  185, частиною третьою статті 187, частиною четвертою статті 187, частиною третьою статті             289 КК України і призначено покарання у вигляді 13 років позбавлення волі, із конфіскацією всього майна, що є його особистою власністю ( а.с.24-62).
Також, вироком суду стягнуто із засуджених в солідарному порядку на користь Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУ МВС України в Київської області 7 715,34 грн у відшкодування витрат, пов`язаних з проведенням судових експертиз; з ОСОБА_3 на користь Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУ МВС України в Київській області 1 095,25 грн у відшкодування витрат, пов`язаних з проведенням судово-почеркознавчої експертизи.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в солідарному порядку на користь ОСОБА_5 26 435 грн в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди, 50 000 грн в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, а всього 76 435 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6                         50 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто із засуджених в солідарному порядку на користь ОСОБА_7                              4 610 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 в солідарному порядку на користь ОСОБА_7 80 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто із засуджених в солідарному порядку на користь ОСОБА_9              50 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_10 22 810 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Білоцерківської міської лікарні                                                № 2 1 690,81 грн в рахунок відшкодування витрат, пов`язаних з лікуванням потерпілого ОСОБА_11 .
Вирішено питання щодо речових доказів.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2011 року вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада                     2008 року змінено в частині призначення покарань та порядку стягнення судових витрат, зокрема, ОСОБА_1 , ОСОБА_1 призначене покарання пом`якшено; ОСОБА_3 призначено покарання у вигляді 11 років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, яке є його власністю; ОСОБА_3 призначено покарання у вигляді 10 років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, яке є його власністю ( а.с.63-79).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Перевіривши доводи касаційної скарги у межах та з підстав касаційного перегляду, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом (стаття 125 Конституції України).
Згідно з частиною першою статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року            № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ (наприклад, постанова Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 201/9139/18 (провадження                                    № 14-321цс19).
Відповідно до статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), по-третє, пряма вказівка закону про вирішення спору в порядку певного судочинства.
Відповідно до статті 126 КПК України (у редакції, чинній на час накладення арешту на майно) забезпечення цивільного позову та можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б це майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт.
Пунктом 9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України (у редакції 2012 року) визначено, що запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
Згідно зі статтею 409 КПК України 1960 року питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, включаючи визначення розміру і розподілення судових витрат, якщо суд не вирішив цих питань, вирішується судом, який постановив вирок.
 У порядку, передбаченому статтею 411 КПК України (1960 року), суди вправі вирішувати питання, які виникають при виконанні вироку, зокрема про скасування заходів по забезпеченню цивільного позову чи можливої конфіскації майна, якщо при винесенні виправдувального вироку чи відмови в позові або незастосування конфіскації вироком ці заходи не скасовані.
Таким чином, скасування арешту, який був накладений за правилами кримінального судочинства, підлягає розгляду у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом.
До аналогічних правових висновків у подібних спірних праовідноснинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 травня 2018 року у справі №569/4374/16-ц.
Відповідно до статті 234 КПК України (у редакції, чинній на час накладення арешту на майно) дії слідчого можуть бути оскаржені прокуророві як безпосередньо, так і через слідчого. Скарги можуть бути як письмові, так і усні. Усні скарги прокурор або слідчий заносить до протоколу. Слідчий зобов`язаний протягом доби направити прокуророві скаргу, що надійшла до нього, разом із своїми поясненнями. Подача скарги не зупиняє виконання дії, яка оскаржується, коли це не визнає за потрібне слідчий або прокурор. Дії слідчого можуть бути оскаржені до суду. Скарги на дії слідчого розглядаються судом першої інстанції при попередньому розгляді справи або при розгляді її по суті, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Згідно з пунктами 7, 8 частини першої статті 324 КПК України (у редакції, чинній на час ухвалення вироку) постановляючи вирок, суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, на чию користь та в якому розмірі, і чи підлягають відшкодуванню збитки, заподіяні потерпілому, а також кошти, витрачені закладом охорони здоров`я на його стаціонарне лікування, якщо цивільний позов не був заявлений; що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.
Як встановлено судами, постановами старшого слідчого СВ Білоцерківського МВ ГУ МВС України у Київській області від 19 квітня 2007 року для забезпечення виконання цивільного позову, виконання вироку в частині можливої конфіскації майна було накладено арешт на все майно, що належало ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
Отже, арешти на спірне нерухоме майно було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі щодо обвинувачення позивачів з метою забезпечення цивільного позову та виконання вироку в частині можливої конфіскації майна.
Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області                                    від 14 листопада 2008 року у справі № 1-52/2008, зміненим ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2011 року, позивачам призначено покарання у вигляді позбавлення волі з конфіскацією усього майна, яке є їх власністю, а також задоволено цивільні позови потерпілих про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі посилалися на те, що на даний час вирок суду виконано в повному обсязі.
Проте, судами встановлено, що відомостей про виконання вироку суду щодо виконання цивільного позову потерпілих та конфіскації майна позивачі не надали.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що арешт на майно позивачів було накладено слідчим слідчого відділу у кримінальній справі щодо обвинувачення позивачів з метою забезпечення цивільного позову та конфіскації майна, та враховуючи, що арешт на спірне майно було накладено за правилами КПК України (у редакції, чинній на час накладення арешту на майно), дійшов правильного висновку про те, що зазначена справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Таким чином, даний спір підлягає розгляду в порядку, визначеному КПК України. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
З огляду на викладене, правильним є висновок суду першої інстанції щодо відмови у відкритті провадження у даній справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України. 
Доводи касаційної скарги про те що, суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених постанові Верховного Суду України                                 від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13, постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11, від 15 травня          2019 року у справі № 372/2904/17-ц, від 21 серпня 2019 року у справі                                   № 911/1247/18, від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 є безпідставними, оскільки вказані постанови прийняті за іншими встановленими судами фактичними обставинами, які не є тотожними даній справі. Зокрема у зазначених справах кримінальне провадження було закінчено без винесення вироку у справі,  та з відповідним позовом звертались особи, які не були учасниками кримінального провадження, в межах якого було накладено спірні арешти, що зумовлювало розгляд справи в порядку цивільного судочинства.
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин в тому контексті, який на думку позивачів свідчить про наявність підстав для розгляду справи в порядку цивільного судочинства, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 
№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                            В. С. Висоцька
А. А. Калараш
О. С. Ткачук