ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

29 жовтня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 405/3945/18	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Сафронової С.В. (доповідач),
                               суддів:  Чепурнова Д.В., Чередниченка В.Є.,        

          розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28.08.2020 року в адміністративній справі №405/3945/18 за позовом   ОСОБА_1 до  Військової частини НОМЕР_1 (в/ч польова пошта НОМЕР_2 ) про стягнення матеріальної і моральної шкоди,- 

                                                          в с т а н о в и в:

           ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою в якій просить стягнути з відповідача на його користь 47100,26 грн. в рахунок відшкодування спричиненої йому шкоди, з який 37100,26 грн. в якості матеріальної шкоди та 10000 грн. в рахунок моральної шкоди, яка була йому завдана внаслідок протиправної бездіяльності відповідача.
          Позов мотивований тим, що позивач перебуваючи на військовій службі з 01.10.2015 року не отримував середній заробіток як мобілізована особа через висновки ДФІ в Кіровоградській області, викладені в акт ревізії від 27 серпня 2015 року № 08/09/22. За результатами розгляду поданого позивачем позову Кіровоградський окружний адміністративний суд 01.11.2017 року виніс постанову в справі № П/811/1871/16, якою стягнув з відповідача на його користь середній заробіток за період з 01 жовтня 2015 року по 30 жовтня 2017 року. На виконання вищевказаного рішення у березні 2018 року в примусовому порядку на користь позивача стягнуто заборгованість з в/ч НОМЕР_1 по виплаті середнього заробітку за період з 01 жовтня 2015 року по 30 жовтня 2017 року в сумі 158950,50 грн. На підставі Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 «Про затвердження порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» просить стягнути на його користь шкоду, яка складається з індексу інфляції в розмірі 30531,98 грн. і 3 % річних в розмірі 6568,28 грн. Крім того, внаслідок вищевказаного правопорушення з боку відповідача, позивач зазнав і значної моральної шкоди, що полягає в душевних стражданнях через протиправну бездіяльність з боку відповідача щодо несвоєчасної виплати щомісячного середнього заробітку. Позивач оцінив моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28.08.2020 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з військової частини НОМЕР_3 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ОКПП НОМЕР_5 ) компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у сумі 3194,90 гривень. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
          Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
          У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив відмовити  в задоволенні апеляційної скарги.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог ст. 311 КАС України.
          Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.
          Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 знаходився на військовій службі з серпня 1978 року.
          З 1993 року позивач був призначений на посаду помічника командира полку з фінансово-економічної роботи - начальника фінансово-економічної служби в/ч НОМЕР_1 (нині військова частина-польова пошта НОМЕР_2 ).
          У вересні 2011 року наказом командира в/ч НОМЕР_1 позивач звільнений з військової служби та виключений із списків в/ч, у цей же день, наказом командира військової частини позивач був прийнятий на роботу у в/ч НОМЕР_1 як працівник на посаду начальника фінансового відділу, на якій і проходив службу до 19 березня 2014 року.
           19 березня 2014 року на підставі пункту 18 наказу № 58 командира в/ч НОМЕР_1 та у зв`язку з призовом на військову службу по мобілізації відповідно до пункту 3 статті 36 КЗпП України та статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» позивач звільнений 19 березня 2014 року з роботи з посади начальника фінансового відділу.
           19 березня 2014 року на підставі пункту 22.2 наказу № 58 командира в/ч НОМЕР_1 , позивач призваний на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_1 на посаду помічника командира полку з фінансово-економічної роботи - начальника фінансово-економічної служби в/ч НОМЕР_1 , його визнано таким, що з 19 березня 2014 року приступив до виконання службових обов`язків за вищевказаною посадою.
          У період з 19 березня 2014 року по 19 жовтня 2016 року позивач проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 (військова частина - польова пошта НОМЕР_2 ) на посаді помічника командира полку з фінансово-економічної роботи - начальника фінансово-економічної служби військової частини.
           19 жовтня 2016 року наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 він був виключений із списків військової частини у зв`язку з переведенням для подальшого проходження військової служби у військову частину - польова пошта НОМЕР_6 .
          З 01 жовтня 2015 року відповідач припинив нарахування та виплату належної йому компенсації середньої заробітної плати.
          Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2017 року по справі № П/811/1871/16, задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини - польова пошта НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльність, стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії. Суд визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (в/ч - польова пошта НОМЕР_2 ) та стягнув з в/ч на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 01 жовтня 2015 року по 30 жовтня 2017 року в сумі 158950,50 грн. (а.с.9-10 т.1)
          Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 , рішення суду першої інстанції набрало законної сили (а.с.11-12 т.1).
          На виконання рішення суду, яке набрало законної сили, в березні 2018 року в примусовому порядку на користь позивача було стягнуто заборгованість з військової частини НОМЕР_1 по виплаті середнього заробітку за період з 01 жовтня 2015 року по 30 жовтня 2017 року в сумі 158950,50 грн. (а.с.15 т. 1).
          Позивач зазначає, що компенсації підлягає сума присуджена на підставі вищезазначеного рішення суду за період з 07.11.2015 року (дата припинення нарахування грошового зобов`язання) по 23.03.2018 року (дата виконання рішення суду), а також 3% компенсації по порушеним строкам від простроченої заборгованості.
          Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає таке.
          Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.
          Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" №2050-ІІІ та "Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001р.
          Згідно із ст.ст.1,2 Закону №2050-ІІІ, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
          Отже, зі змісту наведених вище норм вбачається, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).
          Статтею 3 Закону №2050-ІІІ встановлено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
          Згідно з статтею 7 Закону № 2050-III відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Відповідальність власника або уповноваженого ним органу (особи) за несвоєчасну виплату доходів визначається відповідно до законодавства.
          Аналогічні норми містяться і в Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001.
          Пунктом 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21 лютого 2011 року визначено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.
          Аналіз вказаних норм, дає підстави для висновків, що дія згаданих нормативних актів поширюється на підприємства, установи, організації всіх форм власності і господарювання та вони мають застосовуватись у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата). Основною умовою для виплати громадянину компенсації втрати частини доходів є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі - пенсійним органом) добровільно чи на виконання судового рішення.
          Колегія суддів звертає увагу, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.
          Згадані вище статті 2, 3 Закону №2050-III встановлюють строк затримки виплати доходу, за якого виникає право на компенсацію, - один і більше календарних місяців, дається визначення поняття "доходи" для цілей цього Закону, а також порядок обчислення суми компенсації.
          Відповідно до статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон № 1282-XII) індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг; а поріг індексації - це величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення.
          За ст. 2 Закону № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, до яких, крім іншого, відноситься пенсія. Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
          За ст. 4 Закону № 1282-XII обчислення індексу споживчих цін індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у ч. 1 цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
Індекс інфляції за лютий 2018 рік становив 100,90%, за березень 2018 року 101,1%.           Враховуючи вищенаведене колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати саме у сумі 3194,90 грн. ((158950 х 100,9/100 х 101.1/100)-158950).
Також судом першої інстанції вірно вказано, щодо вимог позивача про стягнення 3% річних від простроченої суми боргу на підставі статті 625 Цивільного Кодексу України.
          Відповідальність за порушення грошового зобов`язання встановлена ст. 625 Цивільного кодексу України.
          Відповідно до вказаної статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
          Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
          Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
          За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
          При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.  
          Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.
          Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.11.2019 у справі 757/14073/16-ц та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.11.2019 у справі № 701/550/17-ц.
          Відтак, грошове зобов`язання в розумінні статті 625 Цивільного кодексу України за своєю правовою природою має цивільно-правовий характер.
          В той же час, статтею 1 ЦК України визначено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
          До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.
          Отже, враховуючи, що сторони перебували між собою у трудових, а не цивільно-правових відносинах, тому до цих правовідносин положення цивільного законодавства не застосовуються.
          Суд зазначає, що рішення суду першої інстанції також оскаржено в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 1000, 00 грн.
          Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
          Положеннями статті 23 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.
          Статтею 23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
          Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
          За правилами загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. 
          Так, згідно ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
          При цьому, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (пункт 3) (далі Постанова № 4) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
          Пунктами 4, 5 Постанови № 4 встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
          Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
          Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.
          Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (ч. 1 ст. 77 КАС України).
          Отже, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.
          Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 12.11.2019 року у справі № 818/1430/17,  в постанові Верховного Суду від 25.04.2019 у справі № 818/1429/17, від 20.02.2020 у справі № 813/2729/16, від 18.06.2020 у справі № 339/183/16-а.
          Частиною 5 ст. 242 КАС України окреслено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
          Водночас, позивач не обґрунтувала в чому саме полягає ця шкода, не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань, що настали у зв`язку з діями відповідача.
          З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог також в частині стягнення моральної шкоди.
          Доводи апеляційної скарги викладених висновків не спростовують.
          Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
          Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

                                                          ПОСТАНОВИВ:

          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
          Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28.08.2020 року в адміністративній справі №405/3945/18  - залишити без змін.
          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
   
Головуючий - суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов 

                               суддя                                                                      В.Є. Чередниченко