Єдиний унікальний номер справи 759/16393/19
Провадження №22-ц/824/3707/2021

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
11 березня 2021 року                                                                                                місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді     Журби С.О., 
суддів                           Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря             Сас Ю.В.,
розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням
         та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя, усунення перешкод у користуванні майном та вселення,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У вересні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що позивач є власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
З 08.11.2017 року відповідач зареєстрована за вищевказаною адресою. 07.06.2019 року Святошинським районним судом м. Києва було розірвано шлюб між позивачем та відповідачем. З березня 2018 року відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає.
Від спільного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач самостійно займається вихованням, утриманням та розвитком дитини. 
31.07.2019 року після чергового візиту у вищевказану квартиру майстром технічної дільниці ЖЕД-2 ОСОБА_5 було складено остаточний акт про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 дійсно зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , але не проживає за вказаною адресою з березня 2018 року по теперішній час, а саме по 31.07.2019 р., даний акт складено в присутності свідків. 
На протязі останніх двадцяти місяців позивачу не відоме фактичне місце перебування (знаходження) відповідача. На телефонні дзвінки остання не відповідає, від діалогу відмовляється. Квартирну плату та комунальні послуги, залишаючись зареєстрованою в квартирі, ОСОБА_2 не сплачує, квартирою не цікавляться, в ремонтних роботах участі не приймає. Комунальні послуги в квартирі надаються безперебійно і сплачуються позивачем самостійно. Дана поведінка дає право позивачу щодо захисту своїх прав та законних інтересів як власника квартири, щодо звернення до суду з позовною заявою про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Не погоджуючись із зазначеними вимогами, у жовтні 2019 року ОСОБА_2 пред`явила зустрічний позов, в якому просила поділити майно, що є спільною сумісною власністю  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме визнати за  ОСОБА_2 право власності на 1 /2 частину трикімнатної квартири, яка знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 . та усунути їй перешкоди в користуванні даною квартирою.
В обґрунтування зустрічного позову посилалася на те, що за час подружнього життя вона з відповідачем (позивачем за первісним позовом) проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом виховували дитину. В період шлюбу ними була набута у власність спірна трикімнатна квартира, що була придбана за спільні сімейні кошти, право власності на яку оформлене на ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу. ОСОБА_1 не бажає в добровільному порядку поділити спільне майно, нажите в шлюбі, і не визнає за ОСОБА_2 право власності на відповідну частку у цьому майні. На сьогоднішній день позивачем за первісним позовом змінив замки вхідних дверей спільної квартири і не пускає туди ОСОБА_2 , чим обмежує її майнові права, що підтверджується довідкою №132/46 від 25.09.2019 року, а тому просила зустрічний позов задовольнити.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, оскаржуване рішення вважає незаконним, та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд рішення суду першої інстанціїскасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
За результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду проходить до наступних висновків:
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції відсутні.
Свої доводи щодо незаконності оскаржуваного рішення апелянт обґрунтовував насамперед неналежним з його точки зору дослідження судом першої інстанції усіх матеріалів справи, в результаті чого судом безпідставно не було взято до уваги твердження позивача щодо того, що спірна квартира була придбана за особисті кошти позивача.
Положеннями ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів  міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення  для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази  подаються сторонами та іншими особами,  які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Як зазначав позивач, в січні 2003 року ОСОБА_4 (батько позивача) подарував своєму сину ОСОБА_1 20 000 доларів США для покупки спільного будинку. 
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з лютого 2009 по грудень 2013 року працював на підприємстві ТОВ «Конкорд-Промпроект» на посаді перекладача, перебуваючи у відрядженні у м. Карачі в Пакистані, про що до суду були представлені відповідні докази. 
В той же час основною підставою для визнання вказаного майна спільним було наступне:
-          майно придбано після 5 років подружнього життя;
-          придбання майна під час шлюбу, лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя ;
-          сторона може спростувати дану презумпцію, однак має довести, що джерелом набуття спірного майна були особисті кошти одного з подружжя.
Саме про це зазначає Верховний Суд в тих рішеннях, на які посилається апелянт в своїй скарзі. При цьому апеляційний суд констатує невірне тлумачення апелянтом правових норм та рішень верховного Суду, оскільки він вважає, що для встановлення спільності майна має значення і те, скільки особисто член подружжя вкладав коштів в придбання такого майна під час шлюбу.
Така позиція апелянта є невірно, оскільки відповідно до положень ст. 60 Сімейного кодексу України  майно, набуте під час шлюбу, належить на праві спільної сумісної власності незалежного від того, що один з них не мав доходу.
В ході розгляду справи позивач не представив до суду доказів, що на придбання спірної квартири були витрачені саме кошти, подаровані його батьком за 13 років до придбання такої нерухомості, а також кошти, зароблені позивачем до укладення шлюбу. За таких умов презумпція спільності придбаного в шлюбі майна належним чином не була спростована, доводи апелянта з цього приводу залишилися непідтвердженими, відтак не можуть бути прийняті судом. Таким чином суд правомірно визнав спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя. В свою чергу ніхто протиправно не може бути позбавлений права володіння та користування власним майном, що обумовлює неналежність вимог первісного позову.
Зважаючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення. 
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2020 рокузалишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий                                                                                                С.О. Журба

Судді                                                                                                            Т.О. Писана 

                                                                                                                     К.П. Приходько