Постанова
іменем України
10 березня 2021 року
м. Київ
справа № 676/6211/16-к
провадження № 51-3919км20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисників                                                   ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
засуджених                                                 ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , 
розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016240160000662, за обвинуваченням
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 08 листопада 2012 року за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 69 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, 13 квітня 2016 року на підставі ухвали Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 5 квітня 2016 року згідно зі ст. 81 КК умовно-достроково звільненого з невідбутим строком 5 місяців 25 днів,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого пунктами 1, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК, та
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця
м. Кам`янця-Подільського Хмельницької області, жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого пунктами 1, 12 ч. 2 ст. 115 КК, 
за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_8 , його захисника ОСОБА_6 , а також засудженого ОСОБА_9 на вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 24  лютого 2020 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 02 червня 2020 року.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області 
від 24 лютого 2020 року  ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого пунктами 1, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК, 
та призначено йому покарання у виді довічного позбавлення волі. Відповідно до ст. 71 КК за сукупністю вироків шляхом поглинення невідбутої частини покарання, призначеного за вироком Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 08 листопада 2012 року (5 місяців 25 днів позбавлення волі), більш суворим покаранням, що призначене зазначеним вироком, ОСОБА_9 остаточно призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.
ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого пунктами 1, 12 ч. 2 ст. 115 КК, та призначено йому покарання у виді довічного позбавлення волі.
Також вказаним вироком задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 . 
Із ОСОБА_9 та ОСОБА_8 на користь потерпілої стягнуто по 3350 грн на відшкодування витрат на поховання і по 100 000 грн – моральної шкоди.
Вирішено долю речових доказів та витрат у провадженні.
Відповідно до вироку 13 серпня 2016 року близько 11:30 в будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_9 , будучи особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, та   ОСОБА_8 , обоє перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, вчинили умисне вбивство ОСОБА_11 та ОСОБА_12 за таких обставин. Під час розпивання спиртних напоїв із ОСОБА_11 та ОСОБА_12 між ОСОБА_9 
та ОСОБА_8 , з одного боку, і потерпілими ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , 
з іншого боку, на ґрунті особистих неприязних відносин відбулася словесна суперечка, в ході якої у ОСОБА_9 та ОСОБА_8 раптово виник спільний умисел на вбивство вказаних осіб.
Діючи за попередньою змовою зі спільним прямим умислом, маючи намір позбавити життя потерпілих, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки у виді смерті обох потерпілих і бажаючи їх настання, узгодженими між собою спільними діями, кинули потерпілого ОСОБА_11 до підлоги та, утримуючи за праве передпліччя, притиснувши лівим передпліччям до підлоги, щоб останній не пручався, застосовуючи ніж і сокиру, які взяли на місці події, діючи з єдиним умислом, за невстановлених у ході досудового розслідування та судового розгляду конкретних обставин у частині того, хто з обвинувачених використовував зазначені вище знаряддя злочинів, кухонним ножем завдали двох ударів в область шиї ОСОБА_11 , заподіявши таким чином тілесні ушкодження у вигляді двох ран у ділянці шиї, восьми синців на задній поверхні нижньої третини правого передпліччя, на передній поверхні правого плеча в середній третині, на передній і задній поверхнях середньої третини правого передпліччя. Після цього сокирою завдали сім ударів у голову потерпілому, внаслідок чого заподіяли тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, багатоуламкового перелому кісток склепіння черепа з руйнуванням тканини головного мозку, субарахноїдального крововиливу, ран у ділянці волосистої частини голови та обличчя, внаслідок яких наступила смерть потерпілого ОСОБА_11 
на місці події. 
Тоді ж, діючи із спільним прямим умислом на позбавлення життя двох осіб, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки у виді смерті обох потерпілих і бажаючи їх настання, узгодженими між собою спільними діями ОСОБА_9 та ОСОБА_8 заподіяли смерть ОСОБА_12 . При цьому ОСОБА_13 умисно завдав одного удару кулаком в обличчя ОСОБА_12 , від якого остання впала на підлогу, внаслідок чого отримала тілесні ушкодження у вигляді синців в ділянці верхнього та нижнього повік правого ока, двох синяків на передньо-внутрішній поверхні лівого стегна в нижній третині, садини в лобній ділянці зліва. Після цього, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , застосовуючи ніж і сокиру, які взяли на місці події, діючи з єдиним умислом, за невстановлених у ході досудового розслідування та судового розгляду конкретних обставин у частині того, хто з обвинувачених використовував зазначені вище знаряддя злочинів, заподіяли потерпілій ОСОБА_12 , яка лежала на підлозі, кухонним ножем сім порізів в ділянку шиї, у вигляді семи поверхневих ран на передній поверхні шиї в середній та нижній третинах, та завдали двох ударів у ліву бокову поверхню шиї, спричинивши проникаюче поранення лівої бокової поверхні шиї з ушкодженням лівої сонної артерії, рани на задній поверхні шиї в нижній третині з проникненням у порожнину шийного відділу хребта, з ушкодженням м`язів задньої поверхні шиї, що призвело до гострої крововтрати і перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Після цього, доводячи спільний умисел на позбавлення життя потерпілої ОСОБА_12 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 сокирою умисно завдали чотирьох ударів у голову потерпілій, внаслідок чого спричинили останній тілесні ушкодження у вигляді рани в тім`яній ділянці з утворенням дефекту кісток тім`яної кістки, тобто відкритої черепно-мозкової травми, субарахноїдального крововиливу, трьох ран у потиличній ділянці, спричинивши таким чином останній тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які небезпечні для життя в момент спричинення.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 02 червня 2020 року вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 лютого 2020 року залишено без змін, а апеляційні скарги засуджених та їхніх захисників без задоволення.
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги
Захисник засудженого ОСОБА_8 ОСОБА_6 порушує питання про перегляд постановлених щодо ОСОБА_8 судових рішень з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
Так, захисник зазначає, що розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції всупереч вимогам ст. 387 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) проведено незаконним складом суду, а саме за відсутності одного запасного присяжного. Крім того, захисник вказує, що суддя ОСОБА_14 , яка брала участь у судовому розгляді, наполягла на дослідженні речових доказів у провадженні, чим, на думку сторони захисту, проявила упередженість та порушила принцип змагальності сторін, та засаду диспозитивності провадження. 
Стверджує, що рішення апеляційного суду суперечить вимогам статей 370, 419 КПК, оскільки не містить мотивованих підстав, з яких апеляційні скарги визнано необґрунтованими. Зазначає, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні клопотання про повторне дослідження звукозапису судового засідання з метою перевірки доводів щодо обґрунтованості відводу судді суду першої інстанції, порушив вимоги статей 22, 23, 94, 95 КПК.
Крім того, захисник вказує на відсутність будь- яких належних до допустимих доказів про перебування ОСОБА_8 у стані алкогольного сп`яніння.
Наводить доводи щодо суворості призначеного ОСОБА_8 покарання. На думку захисника, призначаючи ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення, суд належним чином не врахував, що на його утриманні перебувають мати похилого віку, троє дітей, одна з яких є інвалідом, відсутність судимостей.
Засуджений ОСОБА_8 у касаційній скарзі ставить вимогу про скасування вироку Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 лютого 2020 року та ухвали Хмельницького апеляційного суду від 02 червня 2020 року та  призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Крім доводів, аналогічних доводам, викладеним у касаційній скарзі його захисника ОСОБА_6 , засуджений ОСОБА_8 наводить доводи щодо неправильної оцінки окремих доказів, серед яких висновки експертиз та показань свідків, які фактично зводяться до оспорювання фактичних обставин, встановлених судом у кримінальному провадженні, достовірності того чи іншого доказу. Вказує про наявність підстав, що перешкоджали залученню громадянина ОСОБА_15 як присяжного, однак усупереч вимогам кримінального процесуального закону стороні захисту було відмовлено у задоволенні відводу вказаному присяжному. Стверджує про порушення його права на захист, оскільки головуючий суддя ОСОБА_16 обмежив тривалість останнього слова обвинуваченого та перешкоджав ознайомленню з матеріалами кримінального провадження.
Зазначає про постановлення рішення Хмельницького апеляційного суду від 02 червня 2020 року незаконним складом суду оскільки судді ОСОБА_17 та ОСОБА_18 брали участь у розгляді вказаного кримінального провадження в апеляційному порядку за   апеляційними скаргами захисників ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_6 , а також засуджених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 на вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 07 грудня 2017 року.
Засуджений ОСОБА_9 у касаційній скарзі ставить вимогу про скасування вироку Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 лютого 2020 року та ухвали Хмельницького апеляційного суду від 02 червня 2020 року з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. На думку засудженого, докази його винуватості у вчиненні інкримінованих злочинів відсутні.
Як і засуджений ОСОБА_8 , засуджений ОСОБА_9 у своїй касаційній скарзі стверджує про порушення судом першої інстанції вимог ст. 387 КПК. Звертає увагу на недотримання апеляційним судом положень ст. 76 цього Кодексу щодо недопустимості повторної участі судді в кримінальному провадженні.
Вважає неправильною кваліфікацію його дій за пунктами 1, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК, оскільки він є особою, раніше судимою за скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 
ч. 1 ст. 115 КК, а не за умисне вбивство, яке визначено у п. 13 ч. 2 ст. 115 КК.
Наводить доводи щодо неповноти судового розгляду.
Позиції учасників судового провадження 
Засуджені та захисники підтримали подані касаційні скарги в повному обсязі, просили їх задовольнити.
Прокурор заперечував проти задоволення касаційних скарг, вважав їх необґрунтованими та просив залишити без зміни оскаржені судові рішення.
Інших учасників судового провадження було належним чином повідомлено про дату, 
час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про відкладення касаційного розгляду чи заяв про поважні причини, що перешкоджають брати участь у судовому провадженні, від них не надходило.
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційних скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що скарги задоволенню не підлягають.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
При цьому згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Пунктом 2 ч. 3 ст. 374 КПК передбачено, що мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із  зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, як зазначено в ч. 3 ст. 373 цього Кодексу.
Колегія суддів вважає, що, ухвалюючи обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , суд першої інстанції вищевказаних вимог кримінального процесуального закону дотримався.
Під час перевірки кримінального провадження касаційний суд установив, що висновки про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого пунктами 1, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК, і ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого пунктами 1, 12 ч. 2 ст. 115 КК, та кваліфікацію їхній дій суд першої інстанції здійснив із дотриманням вимог кримінального процесуального закону та закону України про кримінальну відповідальність. Вирок ґрунтується на сукупності доказів, досліджених судом із точки зору їх належності, допустимості, достовірності й достатності, як кожний окремо так і у їх взаємозв`язку, відповідно до вимог ст. 94 КПК, про що у рішенні суду наведено докладні мотиви. Також належним чином вмотивовано висновки суду про недопустимість окремих доказів.
Висновок суду про вчинення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння підтверджений перевіреними у  судовому засіданні та наведеними у вироку доказами, яким суд дав належну оцінку, і  є  обґрунтованим.
Чинне кримінальне процесуальне законодавство не позбавляє суд права встановити факт перебування осіб у стані алкогольного сп`яніння в момент вчинення злочину шляхом дослідження всієї сукупності доказів та не визначає, що такий факт має бути доведеним якимось певним видом доказів. Зазначене узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними зокрема в постановах від 22 травня 2018 року (справа № 459/3331/16-к), від 16 квітня 2019 року (справа № 739/1367/17), 
від 03 грудня 2019 року (справа № 571/1436/15-к), від 10 листопада 2020 року (справа № 442/66/16-к).
У цьому кримінальному провадженні доказами, що у своїй сукупності доводять перебування ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у стані алкогольного сп`яніння в момент вчинення злочину, є показання засудженого ОСОБА_21 , який повідомив, що в день вчинення злочину він спільно з ОСОБА_8 та потерпілими вживали алкогольні напої; показання ОСОБА_22 , яка стверджувала, що бачила засуджених у стані алкогольного сп`яніння, а також письмові докази, серед яких: висновок судово-токсикологічних експертиз зразка крові з трупів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , згідно з яким виявлено наявність етилового (винного) алкоголю відповідно у кількості 4,7 та 4,52 проміле; протокол огляду місця події від 13 серпня 2016 року. 
Помилковою є думка засудженого ОСОБА_9 про неправильну кваліфікацію його дій за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК. За п. 13 ч. 2 ст. 115 КК кваліфікуються дії особи, яка раніше вчинила умисне вбивство, за винятком убивства, передбаченого статтями 
116–118 цього Кодексу. Відповідальність за повторне умисне вбивство настає незалежно від того, чи вчинила винна особа закінчене вбивство чи готування до нього або замах на нього, була вона виконавцем чи іншим співучасником злочину.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_9 є особою, раніше судимою за вироком Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 08 листопада 2012 року за ч. 2 ст. 15 ч.1 ст.115 КК. Таким чином, дії ОСОБА_9 правильно кваліфіковані крім пунктів 1, 12 ч. 2 ст. 115 КК ще й за п. 13 цієї статті.
Доводи сторони захисту про необґрунтоване, на її думку, незадоволення клопотання про проведення трасологічної експертизи є безпідставними. Відхилення судом як першої, так і апеляційної інстанції клопотання сторони захисту про проведення трасологічної експертизи щодо механізму витоку крові з тіла потерпілих та її потрапляння на одежу ОСОБА_9 свідчить не про порушення судами вимог кримінального процесуального закону, визначених статтями 242, 243 КПК, а про відсутність належного обґрунтування стороною захисту стосовно підстав для залучення експерта та проведення експертизи з порушених перед судом питань. При цьому в доводах касаційної скарги не йдеться про те, які саме порушення приписів кримінального процесуального закону припустилися суди за результатами розгляду таких клопотань, чи які саме доводи сторони захисту залишили без відповіді. Доводи сторони захисту в цій частині фактично зводяться до незгоди з рішенням суду про достатність безпосередньо досліджених судом належних, достовірних та допустимих доказів для доведення винуватості засуджених в інкримінованих їм злочинах. 
Перевіряючи доводи осіб, що подали касаційні скарги, про порушення судом першої інстанції вимог ст. 387 КПК колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до ч. 3 ст. 31 КПК кримінальне провадження в суді першої інстанції щодо злочинів, за вчинення яких передбачено довічне позбавлення волі, за клопотанням обвинуваченого може здійснюватися судом присяжних у складі двох суддів та трьох присяжних.
Як визначено у ст. 80 КПК, за наявності підстав, передбачених статтями 75 – 79 КПК, присяжний зобов`язаний заявити самовідвід. За цими ж підставами їм може бути заявлено відвід особами, які беруть участь у кримінальному провадженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 390 цього Кодексу присяжний може бути усунутий від подальшої участі в судовому розгляді кримінального провадження у випадках невиконання ним обов`язків, передбачених ч. 2 ст. 386 КПК, та за наявності обґрунтованих підстав вважати, що присяжний у результаті незаконного впливу втратив неупередженість, необхідну для вирішення питань кримінального провадження.
Крім того, ч. 2 ст. 65 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено перелік категорій осіб, які не підлягають включенню до списків народних засідателів та списків присяжних, серед яких є і працівники правоохоронних органів.
Частиною 1 ст. 385 КПК та підпунктами 2.5.1, 2.5.4 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України 
від 26 листопада 2010 року № 30, передбачено, що автоматизованою системою здійснюється автоматичне визначення присяжних з числа осіб, які внесені до списку присяжних, в кількості семи осіб. При цьому, якщо після виконання вимог, передбачених частинами 1–5 ст. 387 КПК, основних та запасних присяжних залишилось менша кількість від необхідної для участі в судовому провадженні, автоматизованою системою визначається добір присяжних зі списку присяжних, із додержанням принципу рівної ймовірності відбору з числа присяжних, що не були звільнені або відведенні від участі у судовому провадженні.
З матеріалів провадження видно, що суд першої інстанції здійснював відбір присяжних відповідно до положень ст. 387 КПК та після встановлення підстав для звільнення присяжних від виконання їх обов`язків за їх усними заявами було вирішено питання про звільнення присяжних від участі у розгляді кримінального провадження. Надалі до участі у розгляді кримінального провадження автоматизованою системою документообігу суду були визначені присяжні, які не були звільнені або відведені від участі у розгляді кримінального провадження. Визначені присяжні приведені до присяги.
Під час з`ясування обставин, що можуть перешкоджати участі присяжного в судовому розгляді, у ході відбору присяжних в судовому засіданні від учасників провадження будь-яких заяв та клопотань про звільнення присяжного ОСОБА_15 від виконання його обов`язків не надходило.
Таке клопотання надійшло від засудженого ОСОБА_8 21 січня 2020 року та було мотивоване тим, що ОСОБА_15 раніше працював слідчим, що, на думку засудженого, дає підстави сумніватися в його неупередженості. 
Вирішуючи заявлене клопотання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність будь-яких передбачених законом підстав для відводу присяжного ОСОБА_15 , оскільки він не є працівником правоохоронного органу з 2010 року та не був слідчим у цьому кримінальному провадженні.
З приводу тверджень засуджених та захисника ОСОБА_6 про порушення судом першої інстанції вимог ч. 10 ст. 387 КПК колегія суддів зауважує таке.
Частиною 10 ст. 387 КПК визначено, що запасні присяжні під час судового засідання постійно перебувають на відведених їм місцях і до ухвалення вироку можуть бути включені до складу основних присяжних у разі неможливості кого-небудь з основних присяжних продовжувати участь у судовому розгляді. Про заміну вибулих основних присяжних запасними суд присяжних постановляє ухвалу.
Під час перевірки аналогічних доводів суд апеляційної інстанції встановив, що всі судові засідання в цьому кримінальному провадженні проведено повноважним судом у складі двох суддів – ОСОБА_16 та ОСОБА_14 , а також трьох присяжних – ОСОБА_15 , ОСОБА_23 і ОСОБА_24 . Будь–якої заміни основних присяжних не проводилося.
Постійне перебування запасного присяжного під час судового розгляду на відведеному йому місці є гарантією забезпечення права на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону, де за умови вибуття основних присяжних, в КПК встановлений порядок їх заміни запасними. За незмінності складу суду та відсутності підстав для заміни основного присяжного, зазначене в касаційній скарзі порушення процесуального закону не перешкодило ухваленню законного судового рішення. Відсутність запасного присяжного в окремих судових засіданнях у ході розгляду кримінального провадження не є тим істотним порушенням кримінального процесуального закону, яке вплинуло на правильність ухваленого судового рішення, його законність та обґрунтованість, та не є підставою для скасування оскаржених рішень. Таким чином, судом першої інстанції були дотримані вимоги ст. 387 КПК.
Доводи засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_6 про упередженість судді ОСОБА_14 з викладених в касаційній скарзі мотивів, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Згідно зі ст. 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Приписами ч. 1 ст. 357 КПК визначено, що речові докази оглядаються судом, а також подаються для ознайомлення учасникам судового провадження, а в разі необхідності - також іншим учасникам кримінального провадження.
Як убачається із аудіо- та відеозапису судового засідання від 23 грудня 2019 року, прокурор доставив речові докази в судове засідання та висловив свою думку щодо необхідності першочергового дослідження знарядь вчинення злочину та одягу обвинувачених і звернувся до учасників провадження з пропозицією висловити думки чи заперечення з цього приводу. Від сторони захисту заперечень не надходило. При цьому прокурор не ставив перед судом питання про зміну порядку та обсягу дослідження доказів в судовому провадженні і, таким чином, не відмовився від їх дослідження та посилання на речові докази в обґрунтування встановлених за версією обвинувачення фактичних даних стосовно доведення перед судом винуватості ОСОБА_8 та ОСОБА_25 за висунутим їм обвинуваченням у вчиненні інкримінованого злочину. Висловивши власні міркування про доцільність їх повторного дослідження під час нового судового розгляду після скасування попереднього вироку судом апеляційної інстанції, прокурор фактично порушив питання про безпосереднє дослідження доказів відповідно до ст. 23 КПК. 
Будь-яких висловлювань судді ОСОБА_14 про результат судового розгляду технічний носій інформації, де зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції, не містить. Позиція судді ОСОБА_14 щодо необхідності безпосереднього дослідження речових доказів в судовому засіданні ґрунтується на вимогах ст. 23 цього Кодексу, оскільки недотримання засади безпосередності дослідження доказів є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в контексті ст. 412 КПК, що тягне за собою скасування судового рішення за наслідками такого розгляду відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 та п. 1 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу за наявності апеляційного чи касаційного приводу з боку сторони обвинувачення чи сторони захисту. Суд, на думку колегії суддів касаційної інстанції, не виявив у цьому разі упередженості, натомість забезпечив повноту судового розгляду і реалізацію завдань кримінального провадження, визначених ст. 2 КПК.
Доводи в касаційних скаргах засуджених про незаконний склад суду апеляційної інстанції не ґрунтуються на вимогах закону.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Хмельницької області у складі головуючого судді ОСОБА_26 , суддів ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , було скасовано вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 07 грудня 2017 року у кримінальному провадженні № 12016240160000662 та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.
Відповідно до ч. 3 ст. 76 КПК суддя, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, не має права брати участь у цьому ж провадженні в судах першої та касаційної інстанцій, а також у новому провадженні після скасування вироку або ухвали суду апеляційної інстанції. Таким чином, кримінальним процесуальним законом не встановлено заборони повторної участі судді у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції у випадку, коли такий суддя раніше у складі колегії апеляційного суду приймав рішення про скасування вироку суду першої інстанції у цьому ж провадженні.
Крім того, засуджені та їхні захисники в ході апеляційного розгляду не заперечували проти розгляду справи колегією суддів, до складу якої входили судді ОСОБА_17 і   ОСОБА_18 , відводів їм не заявляли.
Також не знайшли свого підтвердження твердження засудженого ОСОБА_8 про перешкоджання йому в реалізації його права на ознайомлення з матеріалами справи, отримання копій висновків експертів у кримінальному провадженні.
Частиною 2 ст. 317 КПК закріплено обов`язок головуючого забезпечити можливість учасникам судового провадження ознайомитися з матеріалами кримінального провадження, якщо вони про це заявлять клопотання. Також визначено, що під час ознайомлення учасники судового провадження мають право робити з матеріалів необхідні виписки та копії. 
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 впродовж листопада – грудня 2019 року було надано можливість ознайомлюватися з матеріалами кримінального провадження під час здійснення судового провадження місцевим судом. Згідно заяви ОСОБА_8 від 24 грудня 2019 року (том 11, а. п. 152) з матеріалами кримінальної справи він ознайомлений в повному обсязі.
Згідно заяви ОСОБА_8 від 12 травня 2020 року (том 12, а.п. 121) до апеляційного перегляду кримінального провадження він повністю ознайомився з його матеріалами. Також за заявою ОСОБА_8 від 12 травня 2020 року (том 12, а.п. 122) суд апеляційної інстанції направив засудженому копії тих документів, долучених до судової справи, про надання яких ОСОБА_8 клопотав перед судом в змісті поданої заяви та згідно зазначеного там переліку, про що свідчить наявний в матеріалах провадження лист Хмельницького апеляційного суду від 14 травня 2020 року (том 12, а.п.123), серед яких і копії висновків експертів. Отже безпідставними є посилання засудженого на штучні перешкоди в реалізації права на захист через ненадання йому для ознайомлення матеріалів справи, копій висновків експертів, оскільки такі твердження спростовуються вищезазначеними матеріалами кримінального провадження.
Твердження засудженого ОСОБА_8 про обмеження судом першої інстанції його права на останнє слово спростовуються наявним технічним звукозаписом судового засідання, з якого вбачається, що 19 лютого 2020 року ОСОБА_8 скористався правом висловити останнє слово, коротко заперечивши свою провину. У судовому засіданні 20 лютого 2020 року, після виступу з останнім словом ОСОБА_9 та після оголошення головуючого про видалення суду до нарадчої кімнати, засуджений ОСОБА_8 вимагав надати йому можливість повторно виступити з останнім словом, що не передбачено кримінальним процесуальним законом. Оскільки положення процесуального закону не передбачають такого порядку, а засуджений вже скористався в обраний ним спосіб правом на останнє слово, колегія суддів касаційної інстанції не вбачає з боку суду першої інстанції порушення права на захист ОСОБА_8 в цій частині.
Також суд касаційної інстанції перевірив викладені у скарзі засудженого ОСОБА_8 доводи про порушення судом апеляційної інстанції загальних засад кримінального провадження та дійшов висновку, що апеляційний суд не порушив установленого законом порядку апеляційного перегляду, а застосована ним процедура не суперечила встановленим у статтях 22, 23 КПК засадам змагальності та безпосередності дослідження показань, речей і документів.
Суд апеляційної інстанції згідно з вимогами статей 404, 405 КПК, в межах та порядку, визначеними зазначеними статтями, ретельно перевірив доводи в апеляційних скаргах засуджених та захисників, дав на них мотивовані відповіді. Зазначив, на яких підставах апеляційні скарги залишено без задоволення, а вирок місцевого суду, що відповідає вимогам статей 370, 374 КПК, – без зміни. Ухвала апеляційного суду узгоджується з положеннями статей 370, 419 КПК.
Відповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засуджених ОСОБА_9 і ОСОБА_8 була предметом розгляду апеляційного суду, який дійшов обґрунтованого висновку, що покарання у виді довічного позбавлення волі для обох засуджених буде справедливим і достатнім для досягнення його цілей.
Згідно зі ст. 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.
Питання відповідності покарання вчиненому злочину є окремим виявом справедливості, яка передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм кримінального права – це передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. І означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину, вид та межі призначеного покарання відповідатимуть одне одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного й особою винного. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03), зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Призначаючи ОСОБА_8 та ОСОБА_9 покарання у виді довічного позбавлення волі, суд присяжних належним чином урахував, що вказані особи вчинили умисний особливо тяжкий злочин, позбавивши життя двох осіб, характер вчинених дій та роль кожного з них у вчиненому злочині. 
При цьому суд узяв до уваги, що новий злочин ОСОБА_9 вчинив через короткий проміжок часу після умовно-дострокового звільнення, маючи незняту і непогашену судимість за вчинення замаху на умисне вбивство. Суд зважив на відомості про особу ОСОБА_9 , який неодружений, не має на утриманні дітей, офіційно не працює, проживає з матір`ю, яка має інвалідність другої групи, до того ж він перебуває на обліках у нарколога та психіатра через алкогольну залежність.
Призначаючи покарання ОСОБА_8 , суд врахував, що він не перебуває на спеціальних обліках у нарколога та психіатра, є особою раніше не судимою, офіційно не працює. Твердження про наявність на утриманні ОСОБА_8 трьох неповнолітніх дітей спростовується матеріалами справи. Так, суд встановив, що ОСОБА_8 проживає разом із матір`ю похилого віку та сином 1996 року народження, який є інвалідом від народження, також на його утриманні перебуває неповнолітня дочка. Будь-яких інших доказів на обґрунтування тверджень про наявність третьої дитини до касаційної скарги не додано.
Повною мірою врахувавши наведені обставини, зокрема ті, які, на думку засудженого ОСОБА_8 , є підставою для призначення більш м`якого покарання, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 покарання саме у виді довічного позбавлення волі. На переконання суду касаційної інстанції, таке покарання відповідає меті та загальним засадам його призначення, що визначені в ст. 50, 65 КК, за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для виправлення засуджених і попередження нових злочинів. 
Решта доводів у касаційній скарзі не містять посилань на істотні порушення вимог КПК, які є безумовними підставами для скасування судових рішень, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, за своїм змістом вони зводяться до оспорювання фактичних обставин, встановлених судом, що за приписами ст. 433 КПК не може бути предметом оцінки судом касаційної інстанції. 
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, під час касаційного розгляду не встановлено, а тому відсутні підстави для задоволення касаційних скарг засуджених та захисника.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 лютого 2020 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 02 червня 2020 року залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_8 , його захисника ОСОБА_6 , а також засудженого ОСОБА_9 – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_1                             ОСОБА_2                         ОСОБА_3