ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2021 року 
м. Київ
справа №520/3047/2020
адміністративне провадження №К/9901/31042/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Соколова В.М.,
суддів: Єресько Л.О.,  Загороднюка А.Г., 
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 15   жовтня 2020 року (судді Перцова Т.С., Русанова В.Б., Жигилій С.П.) у справі №   520/3047/2020 за позовом ОСОБА_1 до Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба про скасування наказу,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
У березні 2020 року ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба (далі – відповідач, Університет), у якому просив визнати протиправним та скасувати наказ т.в.о начальника Університету полковника М. Коваленко від 23 вересня 2019 року №   1797 «Про результати службового розслідування за фактом розукомплектування виробів 9Ф638 та 1РЛ-134ШЗ та притягнення винних посадових осіб до матеріальної відповідальності» в частині:
- пункту 6 наступного змісту: «Інженеру-інструктору групи зенітних ракетних комплексів систем малої дальності навчально-тренувального комплексу факультету Протиповітряної оборони Сухопутних військ лейтенанту ОСОБА_2 за нанесення державі матеріальних збитків, порушення вимог абзацу 6 статті 11 Статуту внутрішньої служби ЗС України, пункту 3.1.9 Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 16 липня 1997 року № 300, пункту 43.8.5 Положення про факультет ППО СВ, затвердженого наказом начальника Університету № 160 від 25 січня 2019 року «Про затвердження положень про командування та інші структурні підрозділи Харківського національного університету Повітряних сил», що призвело до утворення нестачі ввіреного під звіт військового майна, оголосити попередження про неповну службову відповідність та притягнути до матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної шкоди державі»,
- абзацу 7 пункту 12 наступного змісту: «занести до книги грошових стягнень та нарахувань за інженером-інструктором групи зенітних ракетних комплексів систем малої дальності навчально-тренувального комплексу факультету ППО СВ лейтенантом ОСОБА_3 суму нанесених державі матеріальних збитків у розмірі 153   834,83 грн.».
Позовні вимоги мотивовані тим, що під час проходження служби в Університеті наказом від 23 вересня 2019 року № 1797 позивачу оголошено попередження про неповну службову відповідність та притягнуто до матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної шкоди державі у розмірі 153   834,83 грн. Однак, притягнення до матеріальної відповідальності відбулося протиправно, оскільки, по-перше, договір про повну матеріальну відповідальність не укладався; по-друге, розслідування проведено поза межами строків, установлених законом, з перевищенням службових повноважень, за відсутності доведення причинного зв`язку між поведінкою позивача та настанням шкоди у вигляді зникнення майна. Про притягнення його до повної матеріальної відповідальності позивач дізнався тільки у лютому 2020 року в бухгалтерії Університету, де йому повідомили, що внаслідок скоєння адміністративного правопорушення з його заробітної плати кожного місяця утримується певна сума.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05 червня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Відмова у задоволенні позову обґрунтована тим, що стягнення на позивача накладено правомірно, оскільки наявний причинно-наслідковий зв`язок між неналежним несенням ним військової служби у вигляді неопломбування Виробу та нестачею елементів Виробу.
При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку, що строк звернення до суду при зверненні з позовною заявою позивачем не пропущений, у зв`язку з чим була постановлена ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 05 червня 2020 року.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року скасовано рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05 червня 2020 року, а позов ОСОБА_1 залишено без розгляду з підстав пропуску строку звернення до адміністративного суду без поважних причин.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції
На постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким направити справу для продовження розгляду до Другого апеляційного адміністративного суду.
Вимоги касаційної скарги обґрунтовані тим, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05 червня 2020 року не було наведено жодних аргументів та доводів щодо строку звернення до суду з даним позовом, а тому суд апеляційної інстанції не мав права виходити за межі апеляційної скарги та повторно досліджувати питання строку звернення до суду в контексті правильності/неправильності встановлення судом першої інстанції факту пропуску строку для звернення до суду.
Скаржник уважає, що в апеляційного суду були відсутні підстави робити висновок про те, що позивач ознайомився з оскаржуваним наказом 05 листопада 2019 року, оскільки підпис ОСОБА_1 у службовій картці не вказує, до якого документу або до якого факту він має відношення. 
Ухвалою від 08 грудня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: Соколова В.М. (суддя-доповідач), Єресько Л.О., Загороднюка   А.Г. відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає її розгляду по суті.
Ухвалою від 30 березня 2021 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
ОСОБА_1 з 28 грудня 2018 року проходить військову службу за призовом офіцерів запасу на посаді інженера-інструктора групи зенітних ракетних комплексів систем малої дальності навчально-тренувального комплексу факультету протиповітряної оборони Сухопутних військ Університету.
07 травня 2019 року позивачем особисто були підписані акт №8-1094/127 технічного стану виробу 9С482М№57850010381 та акт №8-1094/128 технічного стану виробу 9Ф632М№Р64542, якими позивач прийняв інше військове майно, до складу обладнання якого входять дорогоцінні метали.
Наказом Університету від 13 травня 2019 року № 55 ОСОБА_1 призначено матеріально-відповідальною особою.
01 липня 2019 року підполковником ОСОБА_4 по команді була здійснена доповідь про виявлення нестачі комплектуючих Виробу.
01 липня 2019 року начальник Університету видав наказ № 1257 про призначення службового розслідування за фактом відсутності, зокрема, 50 одиниць електронних плат у Виробі. Строк службового розслідування було встановлено до 30 липня 2019 року.
Наказом Університету від 30 липня 2019 року № 1418 строк службового розслідування було продовжено до 30 серпня 2019 року.
У ході службового розслідування позивач надав наступні пояснення: « 24 червня 2019 року о 9.00 від начальника НТК, підполковника ОСОБА_4 я отримав вказівку про повну перевірку виробу 1РЛ134 РШ зав.№Б47543 щодо наявності його складових. Під час перевірки мною встановлено відсутність електронних плат, про що я одразу доповів начальнику НТК (о 10.00 24 червня 2019 року). Місце знаходження відсутнього майна мені невідоме. В квітні та травні 2019 року я здійснював перевірку комплектності цього виробу з метою приймання - за своєю комплектністю виріб відповідав обліковим даним та формулярів. Починаючи із 03 червня 2019 року зазначений виріб я приймав та здавав черговому по стоянці ОВТ із пломбуванням (відтиск №4). 24 червня 2019 року під час приймання техніки від чергового по стоянці ОВТ пошкодження пломбування я не виявив. Вважаю, що передумовою зазначеної події став той факт, що я в повсякденній діяльності пломбування блоків та шаф виробів не здійснював, чим порушив вимоги абзацу 6 статті 11 Статуту внутрішньої служби щодо обов`язку військовослужбовців берегти державне майно. Зазначений проступок я скоїв ненавмисно, внаслідок своєї недисциплінованості.».
30 липня 2019 року військовими посадовими особами Університету була складена довідка №350/176/8-1082/44, згідно з якою кількість відсутніх плат у Виробі складає 171 одиницю, а вартість самих лише дорогоцінних металів у цих платах дорівнює 171   189,58 грн.
30 серпня 2019 року складено акт службового розслідування, яким зафіксовано, що проведена 28 грудня 2018 року інвентаризація і проведена 03 червня 2019 року перевірка технічного стану показали відсутність втрат чи нестач відносно Виробу. 24   червня 2019 року було виявлено відсутність частини комплектуючих Виробу, а саме електронних плат. Позивач не здійснював пломбування блоків та шаф Виробу, стан та комплектність Виробу не перевіряв і тим самим у формі непрямого умислу допустив створення умов для розукомплектування Виробу. Сума нанесених державі збитків розукомплектуванням Виробу складає 171   189,58 грн.
Позивач ознайомлений з актом, про що свідчить його власноручний підпис.
23 вересня 2019 року керівником Університету в особі тимчасово виконуючого обов`язки начальника на реалізацію висновків акта було видано наказ № 1797, пунктом 6 якого до позивача застосовано дисциплінарне покарання у вигляді попередження про неповну службову відповідність та притягнуто до повної матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної державі шкоди.
Абзацом 7 пункту 12 наказу № 1797 від 23 вересня 2019 року відносно позивача вирішено занести до книги грошових стягнень та нарахувань суму нанесених державі збитків у розмірі 153   834,83 грн.
17 жовтня 2019 року прокурором Військової прокуратури Харківського гарнізону відносно ОСОБА_1 за фактом неналежного зберігання Виробу у вигляді нездійснення пломбування блоків та шаф було складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення за ознаками правопорушення, передбаченого частиною другою статті 172-15 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Постановою Чугуївського міського суду Харківської області від 21 жовтня 2019 року по справі №636/4433/19 позивача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною другою статті 172-15 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
З листа ознайомлення у службовій картці ОСОБА_1 встановлено, що він був ознайомлений 05 листопада 2019 року з попередженням про неповну службову відповідальність за нанесення державі матеріальних збитків, порушених вимог абзацу 6 статті 11 СВС ЗСУ, пункту 3.1.9 Положення про військове господарство ЗСУ, затвердженого наказом МОУ від 16 липня 1997 року №300, пункту 43.8.5 Положення про факультет ППО СВ, затвердженого наказом начальника університету №160 від 25   січня 2019 року «Про затвердження положень про командування та інші структурні підрозділи Харківського національного університету Повітряних Сил», що призвело до утворення нестачі ввіреного під звіт військового майна.
Не погодившись із рішенням Університету про притягнення до повної матеріальної відповідальності, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Застосування норм права, оцінка доказів та висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Положеннями частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) визначено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
За правилами статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. При цьому, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підставі позову у суді касаційної інстанції не допускається.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень визначені в статті 242 КАС України, відповідно до якої рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Росії», «Нєлюбін проти Росії»), повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених у статті 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, виходить із наступного.
Стаття 55 Конституції України гарантує кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Частиною п`ятою статті 125 Основного Закону визначено, що з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.
За визначенням частини першої статті 2 КАС України (тут і далі – у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з даним позовом) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У свою чергу, частина перша статті 5 КАС України визначає, що кожен має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Проходження військової служби врегульоване спеціальними законами – Законом України від 24 березня 1999 року № 548 «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» (далі – Статут внутрішньої служби ЗСУ) та Законом України від 24 березня 1999 року № 551 «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» (далі – Дисциплінарний статут).
За приписами статті 11 Статуту внутрішньої служби ЗСУ військовослужбовець зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.
Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарні стягнень, порядок накладення та оскарження таких стягнень регламентовано Дисциплінарним статутом.
Статтею 5 Дисциплінарного статуту визначено, що за стан дисципліни у військовому з`єднанні, частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення. Стан військової дисципліни у військовій частині (підрозділі), закладі, установі та організації визначається здатністю особового складу виконувати в повному обсязі та в строк поставлені завдання, морально-психологічним станом особового складу, спроможністю командирів (начальників) підтримувати на належному рівні військову дисципліну.
У разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення (стаття 45 Дисциплінарного статуту).
Згідно зі статтею 88 Дисциплінарного статуту військовослужбовець, який вважає, що не вчинив правопорушення, має право протягом місяця з часу накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командирові або звернутися до суду у визначений законом строк.
Частиною п`ятою статті 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
За приписами частини третьої вказаної статті такий строк, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За змістом наведеної норми процесуального закону, законодавець виходить не тільки з факту безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.
Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
За наведеним у пункті 17 частини першої статті 17 КАС України визначенням, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
У даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Таке законодавче обмеження строку звернення до адміністративного суду обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.
Наслідки пропуску строків звернення до адміністративного суду визначені статтею 123 КАС України, відповідно до частин третьої та четвертої якої, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
В контексті наведеного колегія суддів зазначає, що інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.
Практика Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).
Так, ЄСПЛ у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. рішення у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» ЄСПЛ зазначив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25 січня 2000 року, пункт 33).
Як випливає із загального правила, встановленого частиною першою статті 77 КАС України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, саме позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права у сфері публічно-правових відносин. 
З установлених судами обставин справи слідує, що спірний наказ відповідача від 23   вересня 2019 року № 1797 виданий на підставі акту службового розслідування, з якого, у свою чергу, вбачається, що ОСОБА_5 був обізнаний про проведення службового розслідування, оскільки надавав пояснення щодо подій перевірки Виробу.
Крім того, відповідачем надавалася та долучалася до матеріалів справи копія службової картки позивача, Розділ 2 «Стягнення» якої містить інформацію про застосування до позивача наказом начальника Університету № 1797 від 23 вересня 2019 року дисциплінарного стягнення у вигляді попередження про неповну службову відповідність. При цьому, лист ознайомлення службової картки підтверджує ознайомлення позивача з її змістом 05 листопада 2019 року.
Відповідно до статті 97 Дисциплінарного статуту про накладені дисциплінарні стягнення військовослужбовцям може бути оголошено особисто, у письмовому наказі (розпорядженні), на нараді чи перед строєм військовослужбовців, які мають військові звання (обіймають посади) не нижче за військове звання (посаду) військовослужбовця, який вчинив правопорушення.
Усі заохочення та дисциплінарні стягнення (крім зауваження), передбачені цим Статутом, у тому числі і заохочення, оголошені командиром усьому особовому складу підрозділу (команди), військової частини, заносяться у тижневий строк до службової картки військовослужбовця (додаток 3 до цього Статуту).
Кожний військовослужбовець один раз на рік, а також у разі переведення на нове місце служби повинен ознайомитися із своєю службовою карткою й розписатися про це. У разі переведення військовослужбовця службова картка пересилається до нового місця служби (стаття 109 Дисциплінарного статуту).
Виходячи з наведеного, обов`язок ознайомлення з усними та письмовими наказами командування внаслідок специфіки проходження військової служби покладений саме на військовослужбовця.
За таких обставин твердження позивача про те, що ознайомлення зі службовою карткою не доводить факт його обізнаності про наявність наказу начальника Університету № 1797 від 23 вересня 2019 року та його реалізацію, правильно визнані апеляційним судом неприйнятними.
З огляду на встановлені обставини, 05 листопада 2019 року є моментом, коли позивач дізнався про порушення свого права.
Таким чином суд апеляційної інстанції правильно встановив, що позивачем пропущений строк звернення до суду з даним позовом.
При цьому, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.
Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. В свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від позивача унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом.
Статтею 68 Конституції України передбачено, що незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Суд зауважує, що юридична відповідальність, як наслідок несвоєчасної реалізації прав, може також стосуватися і певних процесуальних обмежень, в тому числі обмежень щодо права особи у зверненні до суду у випадках, визначених законом.
Вказані позивачем обставини не є незалежними від його волі та не пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що вказує на існування у позивача об`єктивної можливості реалізувати своє право на оскарження спірного наказу в установлений законом строк.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що надані скаржником докази поважності причин пропуску строку звернення до суду не підтверджують його неможливість звернутися до суду з даним позовом у встановлений КАС України строк.
За змістом частини третьої статті 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Згідно з частиною першою статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Щодо посилань скаржника на порушення апеляційним судом положень статті 308 КАС України, то Суд наголошує на тому, що в силу частини другої цієї статті суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Установивши, що даний адміністративний позов подано до суду з порушенням установленого процесуальним законом строку, суд апеляційної інстанції в межах своїх повноважень відповідно до статті 319 КАС України скасував рішення суду першої інстанції та залишив позов без розгляду.
Суд констатує, що постанова суду апеляційної інстанції ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка, та під час розгляду справи суд не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З огляду на це підстави для задоволення касаційної скарги та, відповідно, скасування оскаржуваного судового рішення - відсутні.
Пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України закріплено, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Висновки щодо розподілу судових витрат
З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись 341, 345, 349, 350, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді	В.М. Соколов Л.О. Єресько   А.Г. Загороднюк