Дата документу 16.03.2021 Справа № 331/929/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Справа № 22-ц/807/975/21         Головуючий у 1-й інстанції: Антоненко М.В.
Є.У.№ 331/929/19                                Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року                                                м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого:         Кочеткової І.В.,
суддів:                 Кримської О.М.,
Дашковської А.В., 
секретар:         Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за  позовом     ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі – продажу, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2020 року,
В С Т А Н О В И В:
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, який в ході розгляду справи доповнював і уточнював. Зазначав, що у 2000 року придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 , в якій постійно проживає та зареєстрований, несе витрати з її утримання, сплачує комунальні послуги тощо. З січня 2005 по січень 2008 він перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_3 . 
У лютому 2019 року ОСОБА_2 , який є сином ОСОБА_3 , повідомив його про те, що 12.07.2007 його мати ОСОБА_3 переоформила на нього квартиру та йому терміново потрібні грошові кошти у розмірі 7000 доларів, які позивач повинен сплатити, якщо хоче повернути свою квартиру. 
Отже, у лютому 2019 року він дізнався, що 12 років тому належна йому на праві власності квартира була без його відома та згоди перереєстрована на ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу. На теперішній час він не знає, як це відбулося. Може припустити, що ОСОБА_3 , з якою вони проживали у цивільному шлюбі, без його відома та згоди, скориставшись виданою ним довіреністю, уклала договір купівлі-продажу, покупцем в якому був вказаний її син ОСОБА_2 . Йому не відомо, за яку суму вчинено продаж та на яких умовах, виручені від продажу кошти він не отримував, договір купівлі-продажу не читав, наміру продавати своє єдине житло не мав, 12 років навіть не здогадувався, що квартира продана.
За наведених обставин просив суд на підставі ст.ст.229, 230, 232 ЦК України визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, витребувати її на користь позивача та визнати за ним право власності на неї, виключити із реєстру прав власності запис від 24.09.2007 за №35141 про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 .
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2020 рокупозов задоволено частково.
Визнано недійсним договір від 12.07.2007 року купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений Шостою запорізькою державною нотаріальною конторою, покупцем за яким є ОСОБА_2 .
В задоволені решти позовних вимог – відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний договір купівлі продажу був вчинений під впливом помилки, не відповідав внутрішній волі позивача. ОСОБА_1 не мав наміру продавати своє єдине житло, підписуючи на ім`я своєї співмешканки ОСОБА_3 довіреність на право відчуження квартири, він вважав, що надає їй право передати належну йому квартиру в іпотеку, за що вона мала би отримати кредитні кошти. Хибне сприйняття ОСОБА_1 правової природи представництва та межі дій представника за довіреністю призвели до помилки позивача у вигляді безкоштовного відчуження єдиного належного йому житла. За продаж квартири позивач не отримав від покупця обумовлені у договорі кошти, квартиру покупцеві не передавав, залишився проживати в ній і нести витрати з утримання житла. Про порушення свого права позивач дізнався тільки у 2019 році, коли ОСОБА_2 почав вимагати у нього сплатити гроші за квартиру або звільнити її, а отже строк позовної давності позивачем не пропущений. Вимога про витребування квартири і про визнання права власності на спірну квартиру задоволенню не підлягає, так як є неналежним способом захисту порушеного права, а вимога про відновлення державної реєстрації є передчасною. 
В апеляційній скарзі про скасування судового рішення в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири і ухвалення нового про відмову у позові ОСОБА_2 зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. На час оформлення довіреності на відчуження квартири ОСОБА_1 було 45 років, він був працездатним і дієздатним, на обліку в медичному закладі з приводу захворювань, які б впливали на здатність розуміти значення своїх дій, не перебував, а тому не міг помилятися стосовно правової природи довіреності. Вважає помилковими висновки суду першої інстанції про доведеність злонавмистної домовленості відповідачів під час укладання спірного правочину. Договір купівлі-продажу квартири укладено із дотриманням вимог закону, а отже відсутні підстави для визнання його недійсним. Для купівлі квартири ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_4 7 000 доларів США, які при укладанні договору передав ОСОБА_5 як представнику продавця. Вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що при посвідченні спірного договору нотаріус не витребував у представника продавця оригінал правостановчих документів на спірну квартиру, оскільки на підтвердження своїх позовних вимог позивач надав суду дублікат, а оригінали всіх документів на квартиру, ключі від квартири буди передані йому як покупцеві при підписання спірного договору. За домовленістю сторін він дозволив ОСОБА_1 проживати в спірній квартирі до придбання ним іншого житла. Позивач, зловживаючи правом відповідального орендаря, не сплачував комунальні послуги, у зв`язку із чим з нього як з власника судовими рішеннями стягувалася заборгованість. Вважає, що позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що внаслідок укладення договору відбулося звуження обсягу його прав, порушений процес укладення договору. Судом порушені норми процесуального права, так як не були допитані свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , про допит яких просила ОСОБА_3 . 
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Білоус Г.Б., який діє в інтересах ОСОБА_1 , зазначав, що апеляційна скарга є необґрунтованою та безпідставною. Доводи апеляційної скарги були предметом розгляду в суді першої інстанції та не спростовують висновків суду першої інстанції. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.
Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним (частина друга статті 16 ЦК України).
За змістом частин другої, третьої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Нормами цивільного законодавства передбачений спосіб захисту цивільних прав та інтересів, зокрема й шляхом визнання правочину недійсним, правові засади для застосування якого врегульовані приписами статей 215-236 ЦК України.
Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).
Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 2, 4, 12, 13 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності (відсутності) цивільних прав або майна в інших осіб.
Встановлено, що ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 06.04.2000 набув у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.6). 
19.01.2007 ОСОБА_1 склав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_3 підготувати необхідні документи для продажу квартири АДРЕСА_1 та в подальшому продати належну йому на праві приватної власності квартиру за ціну та на умовах за її розсудом. Для чого надав уповноваженій особі право представляти його інтереси в будь-яких установах, підприємствах, організаціях незалежно від їх підпорядкувань та форм власності України (в тому числі ЖЕД, БТІ, органах нотаріату та інших) із зазначених вище питань, а також подавати та одержувати необхідні довідки та документи (в тому числі витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно в БТІ та інші), подавати від його імені будь-які заяви (в тому числі заяви про сімейний стан), оплачувати необхідні платежі та виконувати всі інші необхідні дії за цією довіреністю. Довіреність нотаріально посвідчена в реєстрі за № КД-310, строк дії до 19.01.2010 (а.с.42). 
03.03.2008 ОСОБА_1 відмінив вказану довіреність, про що повідомив ОСОБА_3 заявою, переданою останній приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Петрушенко Т.І. (а.с.5). 
Згідно з договором купівлі-продажу від 12 липня 2007 року, реєстровий № 1- 1777, ОСОБА_3 , яка діє від імені ОСОБА_1 за довіреністю від 19.01.2007 продала, а гр. ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_1 . Договір посвідчено державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Масловець Л.С. 
Судом також було встановлено та не заперечувалось сторонами, що позивач ОСОБА_1 з січня 2005 по січень 2008 року перебував у фактичних шлюбних відносинах з відповідачкою ОСОБА_3 . 
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно ч.1 статті 237, ст.239 ЦПК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.
Відповідно до статті 655 ЦК України,за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Аналізуючи вищенаведені норми чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 , уповноваживши ОСОБА_3 згідно довіреності від 19.01.2007 продати належну йому на праві приватної власності квартиру, мав право на отримання справедливої грошової компенсації за відчужене житло. 
Відповідачами не надано суду належних і допустимих доказів того, що відповідачем ОСОБА_3 були повернуті ОСОБА_1 виручені за продаж його квартири кошти у розмірі 30 000,00 грн.
Згідно довідок №-№ 207156922, 207381533 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру іпотек, позивач ОСОБА_1 не має у власності нерухомого майна – квартири, будинку тощо. 
Отже за договором від 12 липня 2007 року купівлі-продажу квартири було відчужене єдине належне ОСОБА_1 нерухоме майно, в якому він мешкає з 2000 року. 
Згідно частин 1-5 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Аналіз вищевикладеного дає підстави для висновку про те, що волевиявлення особи тісно пов`язане з категорією волі, що трактується як здатність людини до вибору мети діяльності і мобілізації зусиль, необхідних для її реалізації. 
Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно зі статтею 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Такими є помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості об`єкта тощо. Істотною може вважатись помилка, наслідки якої взагалі неможливо усунути або для їх усунення стороні, яка помилилася, необхідно здійснити значні витрати. Найчастіше хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні тотожності предмета або його якості. 
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину.
Під час судового розгляду було встановлено, що позивач ОСОБА_1 постійно проживає в спірній квартирі понад двадцять років, іншого житла не має, що підтверджується відповідними доказами. 
Встановивши, що на момент видачі довіреності від 19.01.2007 ОСОБА_1 істотно помилявся щодо правової природи вказаного правочину, а саме вважав, що надає ОСОБА_3 , з якою мешкав без укладення шлюбу, право передати належну йому квартиру в іпотеку, за що, ймовірно, вона мала би отримати кредитні кошти для розвитку бізнесу, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку про те, що саме хибне сприйняття ОСОБА_1 правої природи представництва та меж дій представника за довіреністю призвели до помилки позивача у вигляді безкоштовного відчуження єдиного належного йому житла, для усунення наслідків якої позивачу необхідно здійснити значні витрати.
З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про те, що вимога ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного від його імені на підставі довіреності, є законним та обґрунтованим.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доводи апеляційної скарги про те, що на момент вчинення спірного правочину позивач був дієздатним і добре розумів значення своїх дій, а тому не міг помилятися стосовно правової природи довіреності, на підставі якою в подальшому була продана спірна квартира, є неспроможними. Правочин визнано судом недійсним не з підстав, передбачених ст.225 ЦК України, а як такий, що вчинений позивачем внаслідок помилки. Вік позивача, його здатність розуміти значення своїх дій і керувати ними не виключають помилки останнього щодо правових наслідків правочинів. 
Відповідачами не спростовані доводи ОСОБА_1 про те, що наміру продавати своє єдине житло він не мав, коштів від продажу спірної квартири не отримував, при оформленні довіреності вважав, що співмешканка має намір отримати кредит з передачею в іпотеку його квартири, проте після припинення сімейних стосунків він одразу скасував довіреність.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що виручені від продажу квартири 7 000 доларів США він передав своїй матері ОСОБА_3 , не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 як продавець спірного житла вказані кошти від повіреної ОСОБА_3 не отримував.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач був добре обізнаний про продаж своєї квартири і залишився проживати в ній як орендар, висновків суду першої інстанції не спростовують. За положенням ст.811 ЦК України договір найму житла укладається у письмовій формі, проте такий договір ОСОБА_2 суду не надавав. 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач має заборгованість зі сплати за комунальні послуги, яка стягувалася з ОСОБА_2 як з власника квартири судовими рішеннями, належними і допустимими доказами не підтверджені.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом порушені норми процесуального права, оскільки не допитані свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , про допит яких просила ОСОБА_3 , є безпідставними.
Відповідач ОСОБА_3 приймала участь у судових засіданнях. Заявивши клопотання про допит свідків, їх явку до суду не забезпечила. Перед закінченням з`ясування судом першої інстанції обставин справи та перевірки їх доказами ОСОБА_3 не наполягала на виклику заявлених нею свідків та не заперечувала проти переходу суду до судових дебатів.
В апеляційному порядку Іващенко Т.М. рішення суду першої інстанції не оскаржувала. 
За вказаних обставин відсутні підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
Посилання в апеляційній скарзі на недоведеність зловмисної домовленості відповідачів є безпідставними, оскільки спірний правочин визнано недійсним не з підстав, передбачених ст.232 ЦК України, а як такий, що укладений під впливом помилки.
Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .
Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.
З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, - 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2020 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повний текст постанови складено 17 березня 2021 року. 

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська