ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 р.	Справа № 440/4636/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  П`янової Я.В. ,
за участю секретаря судового засідання Мироненко А.А.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.01.2020 року (ухвалене суддею Шевяков І.С., повний текст  якого  складено 27.01.2020 р.) по справі № 440/4636/19 за позовом        Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  до        Головного управління ДПС у Полтавській області                
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (в подальшому – ФОП ОСОБА_1 )  звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Полтавській області, в якому просив: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 12.11.2019 № 0017415533 про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_1  в розмірі 50% у сумі 3520 грн, складене керівником (виконуючим обов`язки (заступником) керівника, уповноваженою особою Головного управління Державної податкової служби України у Полтавській області.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 20.01.2020 позов задоволено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, згідно якої апелянт просить скасувати повністю рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.01.2020 по справі № 440/4636/19 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог Податкового кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.
У судовому засіданні   апелянт підтримав вимоги апеляційної скарги та просив скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції.
У судовому засіданні  позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив  рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги відповідача задоволенню не підлягають з наступних підстав. 
Відповідно до  ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судовим розглядом встановлено, що контролюючим органом проведено камеральну перевірку з питання своєчасності сплати авансового внеску єдиного податку по граничних термінах сплати 20.02.2017, 20.03.2017, 20.04.2017, 20.05.2017, 20.06.2017, 20.07.2017, 20.08.2017, 20.09.2017, 20.10.2017, 20.11.2017, 20.12.2017 СПД ФОП ОСОБА_1 , за результатами якої складено Акт № 25772/16-31-55-33/ НОМЕР_1 від 21.10.2019, висновками  вищевказаного акту перевірки встановленні порушення вимог п. 295.1 ст. 295 Податкового кодексу України платником єдиного податку ФОП ОСОБА_1 , а саме: терміни сплати авансового внеску єдиного податку по граничних термінах сплати 20.02.2017, 20.03.2017, 20.04.2017, 20.05.2017, 20.06.2017, 20.07.2017, 20.08.2017, 20.09.2017, 20.10.2017, 20.11.2017, 20.12.2017 на загальну суму 7040 грн.
На підставі висновків вищевказаного акту перевірки винесені ГУ ДФС у Полтавській області податкового повідомлення-рішення № 0017415533 від 12.11.2019, яким зобов`язано сплатити штраф за затримку сплати ФОП авансових внесків з єдиного податку в сумі 7040 грн. у розмірі 50 % - 3520 грн. 
Не погодившись із вищевказаним податковим повідомленням-рішенням, позивач оскаржив його до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що податкове повідомлення-рішення №001741553 від 12.11.2019 є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки під час судового розгляду спростовані висновки контролюючого органу про порушення позивачем вимог п. 295.1 ст. 295 Податкового кодексу України, 
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із пп. 75.1.1 п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України, камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального.
Пунктом 76.1 ст. 76 Податкового кодексу України передбачено, що камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) такого органу або направлення на її проведення.
Відповідно до п. 76.3 ст. 76 Податкового кодексу України, камеральна перевірка податкової декларації або уточнюючого розрахунку може бути проведена лише протягом 30 календарних днів, що настають за останнім днем граничного строку їх подання, а якщо такі документи були надані пізніше, - за днем їх фактичного подання.
Камеральна перевірка з інших питань проводиться з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу.
Згідно із п. 102.1 ст. 102 Податкового кодексу України, контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання.
Пунктом 86.7 ст. 86 Податкового кодексу України встановлено, що у разі незгоди платника податків або його представників з висновками перевірки чи фактами і даними, викладеними в акті (довідці) перевірки, вони мають право подати свої заперечення та/або додаткові документи в порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу, до контролюючого органу, який проводив перевірку платника податків, протягом 10 робочих днів з дня, наступного за днем отримання акта (довідки). Такі заперечення та/або додаткові документи розглядаються контролюючим органом протягом семи робочих днів, що настають за днем їх отримання (днем завершення перевірки, проведеної у зв`язку з необхідністю з`ясування обставин, що не були досліджені під час перевірки та зазначені у зауваженнях), та платнику податків надсилається відповідь у порядку, визначеному статтею 58цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень. Платник податків (його уповноважена особа та/або представник) має право брати участь у розгляді заперечень та/або додаткових документів, про що такий платник податків зазначає у запереченнях та/або листі про надання додаткових документів в порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу.
Підпунктом 2 пунктом 291.4 статті 291 Податкового кодексу України встановлено, що до другої групи платників єдиного податку відносяться - фізичні особи - підприємці, які здійснюють господарську діяльність з надання послуг, у тому числі побутових, платникам єдиного податку та/або населенню, виробництво та/або продаж товарів, діяльність у сфері ресторанного господарства, за умови, що протягом календарного року відповідають сукупності таких критеріїв: не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, одночасно не перевищує 10 осіб; обсяг доходу не перевищує 1500000 гривень.
Відповідно до статті 10 Податкового кодексу України, єдиний податок є місцевим податком.
Пунктом 10.2-1 статті 10 Податкового кодексу України, встановлено, що місцеві ради установлюють єдиний податок та податок на майно.
Згідно із пунктом 293.1 статті 293 Податкового кодексу України, ставки єдиного податку для платників першої групи встановлюються у відсотках (фіксовані ставки) до розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня податкового (звітного) року (далі у цій главі - прожитковий мінімум), другої групи - у відсотках (фіксовані ставки) до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року (далі у цій главі - мінімальна заробітна плата), третьої групи - у відсотках до доходу (відсоткові ставки).
Відповідно до п. 293.7 ст. 293 Податкового кодексу України, у разі здійснення платниками єдиного податку першої і другої груп господарської діяльності на територіях більш як однієї сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, застосовується максимальний розмір ставки єдиного податку, встановлений цією статтею для відповідної групи таких платників єдиного податку.
Пунктом 293.2 ст. 293.2 Податкового кодексу України встановлено, що фіксовані ставки єдиного податку встановлюються сільськими, селищними, міськими радами або радами об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, для фізичних осіб - підприємців, які здійснюють господарську діяльність, залежно від виду господарської діяльності, з розрахунку на календарний місяць: зокрема, для другої групи платників єдиного податку - у межах до 20 відсотків розміру мінімальної заробітної плати.
Згідно із п. 295.1 ст. 295 Податкового кодексу України, платники єдиного податку першої і другої груп сплачують єдиний податок шляхом здійснення авансового внеску не пізніше 20 числа (включно) поточного місяця.
Відповідно до п. 122.1 ст. 122 Податкового кодексу України, несплата (неперерахування) фізичною особою - платником єдиного податку, визначеного підпунктами 1 і 2 пункту 291.4 статті 291 цього Кодексу, авансових внесків з єдиного податку в порядку та у строки, визначені цим Кодексом, тягне за собою накладення штрафу в розмірі 50 відсотків ставки єдиного податку, обраної платником єдиного податку відповідно до цього Кодексу.
Щодо встановлених контролюючим органом порушень податкового законодавства, що стали підставою для винесення оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Судовим розглядом встановлено, що  рішенням двадцятої сесії сьомого скликання Миргородської міської ради Полтавської області від 26.01.2017 № 5 затверджено в новій редакції Положення про єдиний податок.
Відповідно до вказаного Положення, для суб`єктів господарської діяльності - фізичних осіб, які здійснюють діяльність у м. Миргород та основним видом діяльності яких за КВЕД є 62.09 - інша діяльність у сфері інформаційних технологій і комп`ютерних систем, встановлена ставка єдиного податку для платника другої групи у розмірі 10 % від мінімальної заробітної плати, що діяла станом на 01 січня відповідного року.
Судовим розглядом встановлено, що у 2017 році позивач здійснював саме цей вид діяльності, перебуваючи на податковому обліку як платник єдиного податку другої групи та відповідно сплачував єдиний податок саме у розмірі, встановленому вищезазначеним Положенням, у розмірі 10 % від мінімальної заробітної плати, що діяла станом на 01 січня відповідного року.
Відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначено, що відповідно інформаційних баз ГУ ДПС у Полтавській області ФОП ОСОБА_2 за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 був платником єдиного податку ІІ групи зі ставкою 20%. 
На підтвердження вказаного відповідач посилається на заяву ФОП ОСОБА_1 від 03.12.2015 про застосування спрощеної системи оподаткування, в якій в п. 7 зазначено місце провадження господарської діяльності - "територія України", в п. 8 обрана ставка єдиного податку з 01.01.2016 - 20% для 2 групи платників єдиного податку.
Поряд з цим, позивачем під час розгляду справи доведено здійснення ним підприємницької діяльності тільки на території м. Миргород Полтавської області та вказане підтвердив договором оренди від 01.12.2016, згідно якого у ПП ОСОБА_3 орендував частину приміщень загальної площею 11,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (другий поверх), для здійснення підприємницької діяльності.
Згідно  із заяві про застосування спрощеної системи оподаткування від 03.12.2015 місцем провадження господарської діяльності ним було зазначено - "територія України" без мети визначення ставки податку, оскільки на момент подачі такої заяви податкове законодавство не передбачало залежності ставки податку від території здійснення підприємницької діяльності. В подальшому, після зміни законодавства в нього були відсутні передбачені законом підстави повторно подавати заяву про взяття на податковий облік як платника єдиного податку та вказувати зміни про територію здійснення господарської діяльності.
Враховуючи вищевикладене та з огляду на ту обставину, що нормативно-правовий акт органу місцевого самоврядування , який надавав право позивачу застосовувати ставку єдиного податку 10% за умови здійснення підприємницької діяльності на території м. Миргород був прийнятий 26.01.2017, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що при обранні ставки податку позивач вірно виходив з чинного рішення органу місцевого самоврядування та фактичного місця здійснення ним підприємницької діяльності, а відтак ставка єдиного податку дорівнювала 10% від мінімальної заробітної плати, що діяла станом на 01 січня відповідного року, тобто - 320 грн. щомісяця.
Отже, під час судового розгляду спростовані висновки контролюючого органу про порушення позивачем пункту 295.1 статті 295 Податкового кодексу України, внаслідок чого безпідставно нараховані штрафні санкції податковим повідомленням - рішенням від 12 листопада 2019 року № 001741553, оскільки позивач по граничних термінах сплати 20.02.2017, 20.03.2017, 20.04.2017, 20.05.2017, 20.06.2017, 20.07.2017, 20.08.2017, 20.08.201, 20.08.2017, 20.09.2017, 20.10.2017, 20.11.2017, 20.12.2017 своєчасно і в повному обсязі сплачував авансові внески єдиного податку.
Згідно із ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення відповідно до вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.01.2020 без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апелянта спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Керуючись ст. ст. 77, 243, 308, 316, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області  залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.01.2020 року по справі № 440/4636/19  скасувати.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. . 

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк	
Судді	   	О.А. Спаскін    Я.В. П`янова   	
Повний текст постанови складено  19.02.2021 року