ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/1931/20  Номер провадження 22-ц/814/53/21	Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н.В.  Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого судді Бутенко С. Б.
Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.
за участю секретаря Кальник А. М.
розглянув у м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укргазвидобування»  
на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20 жовтня 2020 року у складі судді Тімошенко Н. В.
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укргазвидобування» в особі філії «УГВ-Сервіс», третя особа - директор філії «УГВ-Сервіс» Мохній Ігор Юрійович про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 
в с т а н о в и в:
В березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що наказом № 686-П від 25.09.2017 її було призначено на посаду старшого інженера нормування праці Полтавського відділення капітального ремонту свердловин філії «УГВ-Сервіс» AT «Укргазвидобування» на період відсутності основного працівника - ОСОБА_2 до дня фактичного виходу останньої з відпустки по догляду за дитиною до трьох років.
Згідно наказу № 151-П від 22.05.2018 її переведено на посаду фахівця з організації і нормування праці сектору організації праці та заробітної плати Полтавського відділення тампонажних робіт, а 15.08.2018 переведено на посаду старшого фахівця з нормування праці сектору організації праці та заробітної плати Полтавського відділення капітального ремонту свердловин. 
Наказом № 70-К від 05.02.2020 її звільнено з роботи у зв`язку із закінченням строкового трудового договору на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України.
Вказувала, що ОСОБА_2 згідно наказу № 150-П від 22.05.2018 фактично вийшла із відпустки по догляду за дитиною 23 травня 2018 року, а наказом № 158-П від 04.06.2018 з 04 червня 2018 року ОСОБА_2 переведено на іншу посаду.
Оскільки після виходу із відпустки основного працівника - ОСОБА_2 у травні 2018 року жодна із сторін не поставила вимогу про припинення трудових відносин, вважала що трудовий договір з нею був укладений на невизначений строк, а тому наказ про звільнення з роботи на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України є незаконним.
Крім того зазначала, що звільнення з роботи відбулось у період її тимчасової непрацездатності, що є порушенням Конституційних гарантій захисту працівника від незаконного звільнення.
08 квітня 2020 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій вказала, що не погоджувалася на строковий характер роботи при переведенні на посаду старшого фахівця з нормування праці сектору організації праці та заробітної плати Полтавського відділення капітального ремонту свердловин за наказом № 92-к від 15.08.2018, який просила частково скасувати.
З урахуванням збільшених позовних вимог позивач остаточно просила суд визнати незаконним та скасувати наказ АТ «Укргазвидобування» філія «УГВ-Сервіс» № 70-К від 05.02.2020 «Про звільнення з роботи»; поновити її на посаді старшого фахівця з нормування праці сектору організації праці та заробітної плати Полтавського відділення капітального ремонту свердловин АТ «Укргазвидобування» філія «УГВ-Сервіс» з дня постановлення судового рішення; стягнути з АТ «Укргазвидобування» філія «Сервіс» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07.02.2020 по день поновлення на роботі з утриманням з цієї суми податків; частково скасувати наказ АТ «Укргазвидобування» філія «УГВ-Сервіс» № 92-к від 15.08.2018, виключивши із його змісту інформацію, що ОСОБА_1 переведено на період тимчасового переведення основного працівника ОСОБА_2 у відділ організації праці та заробітної плати апарату управління.
Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 08.09.2020 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача директора філії УГВ-Сервіс Мохнія І. Ю. 
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 20 жовтня 2020 року позов  ОСОБА_1  задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ АТ «Укргазвидобування» в особі філії «УГВ Сервіс» № 70-К від 05.02.2020 року «Про звільнення з роботи» про звільнення ОСОБА_1 з роботи з 06.02.2020.
Поновлено ОСОБА_1 на посаду старшого фахівця з нормування праці сектору організації праці та заробітної плати Полтавського відділення капітального ремонту свердловин АТ «Укргазвидобування» в особі філії «УГВ Сервіс» з 06.02.2020.
Стягнуто з АТ «Укргазвидобування» в особі філії «УГВ Сервіс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.02.2020 по 20.10.2020 в сумі 118 443,5 грн, з утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів.
Вирішено питання судових витрат. Стягнуто з АТ «Укргазвидобування» в особі філії «УГВ Сервіс» в дохід держави судові витрати в сумі 840,80 грн.
В іншій частині позовних вимог щодо часткового скасування наказу Акціонерного товариства «Укргазвидобування» в особі філії «УГВ Сервіс» № 92-к від 15.08.2018 відмовлено. 
В частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 13 536,40 грн рішення допущено до негайного виконання.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що після виходу з відпустки ОСОБА_2 у травні 2018 року у позивача продовжились трудові відносини на займаній посаді включно до 06.02.2020, оскільки жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення, тому підстав для звільнення позивача згідно пункту 2 статті 36 КЗпПУ не було. Крім того, звільнення з роботи проведено у період тимчасової непрацездатності працівника.
Не погодившись з вказаним рішенням в частині задоволених позовних вимог, представник АТ «Укргазвидобування» в особі філії «УГВ Сервіс» подав апеляційну скаргу та, посилаючись на незаконність рішення, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 повністю, в іншій частині рішення суду залишити без змін.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що перебуваючи на посаді фахівця з організації і нормування праці сектору організації праці та заробітної плати Полтавського відділення тампонажних робіт, ОСОБА_1 за її згодою була переведена на тимчасово вивільнену посаду старшого фахівця з нормування праці Полтавського відділення капітального ремонту свердловин АТ «Укргазвидобування» в особі філії «УГВ Сервіс» на час відсутності основного працівника  ОСОБА_2 , яка за її згодою була переведена тимчасово на посаду фахівця відділу організації праці та заробітної плати апарату управління на період відпуски по догляду за дитиною ОСОБА_3 . 
Про строковий характер трудового договору ОСОБА_1 була обізнана, ознайомлена з наказом № 92-К від 15.08.2018 про переведення на посаду на період тимчасового переведення основного працівника ОСОБА_2 у відділ організації праці та заробітної плати апарату управління, додаткових заяв, клопотань, заперечень, пропозицій, скарг чи доповнень до змісту наказу про тимчасове переведення від ОСОБА_1 не надходило, в судовому порядку наказ нею не оскаржувався, тому при поверненні на роботу основного працівника строк дії трудового договору, укладеного з ОСОБА_1 , закінчився, що є підставою для розірвання строкового трудового договору. 
Позивач ОСОБА_1 , була належним чином повідомлена про закінчення дії строкового трудового договору, про що їй було надано письмове попередження, а також запропоновано укласти строковий трудовий договір на виконання роботи оператора електронно-обчислювальних робіт 4 розряду у Полтавському відділенні тампонажних робіт. Про відмову від підписання нею такого попередження був складений відповідний акт від 04.02.2020. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Бибик В. А. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як таке, що постановлене у відповідності до норм матеріального і процесуального права.
Представник АТ «Укргазвидобування» в особі філії «УГВ Сервіс» подав відповідь на відзив, в якій не погоджується з доводами відзиву на апеляційну скаргу, посилаючись на невідповідність викладеної в ньому інформації дійсності та обставинам справи. 
У письмовому поясненні представник відповідача виклав свої доводи незгоди з рішенням суду першої інстанції, які ґрунтуються на тому, що з самого початку між сторонами існували трудові відносини, які мали тимчасовий характер, про що було достеменно відомо ОСОБА_1 . Крім того, на дату видання наказу про звільнення роботодавцю не було відомо про перебування ОСОБА_1 на лікарняному в період з 06.02.2020 по 10.02.2020, а стало відомо лише після надходження від ОСОБА_1 листка непрацездатності серії АДС № 092594, після чого з ініціативи роботодавця наказом № 143-К від 03.03.2020 було змінено дату звільнення ОСОБА_1 на перший робочий день після лікарняного, тобто 11.02.2020. 
Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
За правилами частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункти 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України).
По справі встановлено, що згідно наказу № 686-П від 25.09.2017 філії «УГВ-Сервіс» AT «Укргазвидобування» ОСОБА_1 призначено на посаду старшого інженера нормування праці Полтавського відділення капітального ремонту свердловин за строковим трудовим договором з 26 вересня 2017 року на час відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку старшого інженера з нормування праці ОСОБА_2, до дня фактичного виходу ОСОБА_2 з відпустки по догляду за дитиною.
Згідно наказу № 150-П від 22.05.2018 ОСОБА_2 з 23 травня 2018 року приступила до виконання обов`язків за основним місцем роботи на посаді старшого фахівця з нормування праці сектора організації праці та заробітної плати Полтавського відділення капітального ремонту свердловин.
Наказом № 151-П від 22.05.2018 ОСОБА_1 , старшого фахівця з нормування праці сектора організації праці та заробітної плати Полтавського відділення капітального ремонту свердловин за її згодою було переведено з 23 травня 2018 року на посаду фахівця з організації і нормування праці сектору організації праці та заробітної плати Полтавського відділення тампонажних робіт на період тимчасового переведення ОСОБА_4 , фахівця з організації і нормування праці сектора організації праці та заробітної плати Полтавського відділення тампонажний робіт на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника ОСОБА_5 , до дня фактичного виходу ОСОБА_5 з відпустки по догляду за дитиною.
З 16 серпня 2018 року на підставі наказу № 92-П від 15.08.2018 ОСОБА_1 , фахівця з організації і нормування праці сектора організації праці та заробітної плати Полтавського відділення тампонажних робіт переведено за її згодою на посаду старшого фахівця з нормування праці сектора організації праці та заробітної плати Полтавського відділення капітального ремонту свердловин на період тимчасового переведення основного працівника ОСОБА_2 у відділ організації праці та заробітної плати апарату управління.
03 лютого 2020 року ОСОБА_2 подала роботодавцю заяву про переведення її на основне місце роботи та наказом № 73-К від 06.02.2020 її переведено з 7 лютого 2020 року постійно на посаду старшого фахівця з нормування праці сектору організації праці та заробітної плати Полтавського відділення капітального ремонту свердловин. 
У зв`язку із виходом на роботу основного працівника - ОСОБА_2 , наказом № 70-К від 05.02.2020 зі змінами, внесеними наказом № 143-К від 03.03.2020, трудовий договір з ОСОБА_1 було розірвано на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України з 11 лютого 2020 року.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.
Згідно зі статтею 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником та власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою. Працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, та дотримуватись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату й забезпечувати умови праці, передбачені законодавством про працю, колективним договором i угодою сторін.
Статтею 23 КЗпП України встановлено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Отже, при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події. Факт укладання трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи зазначається у наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформляється цей трудовий договір. У трудовій книжці працівника робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.
Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає окремої заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли особисто складав та підписував заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Чинним трудовим законодавством України не передбачено обов`язку власника повідомляти працівника про закінчення дії строкового трудового договору. Закінчення строку трудового договору, якщо сторони не погодились на його продовження, припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна зі сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин (постанова Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 760/408/19). 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції безпідставно вважав, що після виходу з відпустки по догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_2 у травні 2018 року трудові правовідносини між сторонами було продовжено на невизначений строк включно до 06.02.2020, оскільки жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. 
При цьому суд першої інстанції не звернув увагу на той факт, що за її згодою з 23 травня 2018 року ОСОБА_1  була переведена на посаду фахівця з організації і нормування праці сектору організації праці та заробітної плати Полтавського відділення тампонажних робіт на період тимчасового переведення на іншу роботу основного працівника ОСОБА_4 , а з 16 серпня 2018 року - на посаду старшого фахівця з нормування праці сектора організації праці та заробітної плати Полтавського відділення капітального ремонту свердловин на період тимчасового переведення основного працівника  ОСОБА_2 , про що зазначено у наказах № 151-П від 22.05.2018 та № 92-К від 15.08.2018, які в порядку та у строки, встановлені статтями 225, 232-233 КЗпП України, позивачем не оскаржувались. Тобто за погодженням сторін умови трудового договору, укладеного з  ОСОБА_1 , зокрема строк його дії, було змінено та визначено певним часом - періодом тимчасової відсутності основного працівника на відповідних посадах, що суд першої інстанції не врахував. 
Саме гарантія збереження місця роботи (посади) на тому самому підприємстві (установі) за тимчасово відсутнім працівником виключає можливість укладення трудового договору на невизначений строк (частина друга статті 23, частина друга статті 39-1 КЗпП України) та обумовлює строковість трудового договору з ОСОБА_1 , яка була прийнята на роботу на період відсутності основного працівника. 
За таких обставин між сторонами у справі було укладено трудовий договір на визначений строк, цей строк встановлено за погодженням сторін і визначено часом настання певної події - повернення на роботу основного працівника, тому звільнення ОСОБА_1 з роботи із настанням такої події, що свідчить про закінчення строку трудового договору, відповідає вимогам статті 36 КЗпП України та прав і законних інтересів позивача не порушує.
Належних та допустимих доказів, які б підтверджували існування між сторонами безстрокових трудових відносин та наявність підстав, що виключають звільнення ОСОБА_1 з роботи згідно пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, по справі не надано, та відповідних обставин суду не доведено. 
Доводи позивача, що вона не погоджувалась на строковий характер трудового договору, зокрема, у заяві про переведення на посаду старшого фахівця з нормування праці сектора організації праці та заробітної плати Полтавського відділення капітального ремонту свердловин від 09.08.2018 не зазначала про строковість трудових правовідносин з відповідачем, а тому вважала, що її прийнято на роботу безстроково, є безпідставними. 
Волевиявлення ОСОБА_1 на укладення строкового трудового договору підтверджується її заявами та особистими підписами про ознайомлення з наказами роботодавця № 686-П від 25.09.2017, № 151-П від 22.05.2018 та № 92-К від 15.08.2018, в яких зазначено, що позивача прийнято на роботу на умовах строкового трудового договору та зазначено відповідний строк його дії - період відсутності основного працівника. 
Протягом дії трудового договору позивач ОСОБА_1 , будучи обізнаною зі строковим характером трудових правовідносин, не оскаржувала його умови з підстав порушення її трудових прав, не просила визнати недійсним трудовий договір або окремі його частини, та не ініціювала внесення змін та доповнень до положень трудового договору, що свідчить про погодження позивача з умовами такого договору, у тому числі зі строком його дії.
Подавши 08.04.2020 заяву про збільшення позовних вимог, у якій вона просила частково скасувати наказ АТ «Укргазвидобування» філії «УГВ-Сервіс» № 92-К від 15.08.2018 та виключити з його змісту інформацію про переведення її на період тимчасового переведення основного працівника ОСОБА_2 у відділ організації праці та заробітної плати апарату управління, ОСОБА_1 пропустила строк звернення до суду за вирішенням трудового спору, встановлений частиною першою статті 233 КЗпП України, що є окремою підставою для відмови у позові. 
При вирішенні справи суд першої інстанції вказаного не врахував, неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про продовження трудового договору між сторонами на невизначений строк та відсутність підстав для звільнення позивача з роботи згідно пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, що не відповідає фактичним обставинам справи.
Висновки суду першої інстанції про розірвання трудового договору з позивачем у період її тимчасової непрацездатності, що згідно положень статті 40 КЗпП України не допускається, є необґрунтованими та спростовуються наявною в матеріалах справи копією наказу № 143-К від 03.03.2020 «Про коригування наказу про звільнення з роботи ОСОБА_1 » (т. 1 а.с. 52), яким змінено дату звільнення з роботи позивача з 06 лютого 2020 року на 11 лютого 2020 року у зв`язку з її тимчасовою непрацездатністю з 06.02.2020 по 10.02.2020, що також залишилось поза увагою місцевого суду.
Таким чином, звільнення з роботи позивача проведено відповідачем на законних підставах, тому у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та похідних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу належить відмовити за безпідставністю.
У частині, що не оскаржується, рішення суду першої інстанції за правилами частини першої статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається та залишається без змін. 
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укргазвидобування» - задовольнити.
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20 жовтня 2020 року скасувати та постановити у справі нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укргазвидобування» в особі філії «УГВ-Сервіс» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя                                                                С. Б. Бутенко

Судді                                                                                О. І. Обідіна

                       О. В. Прядкіна