ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року	Львів	Справа № 460/9519/20 пров. № А/857/4113/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р.Й.,
суддів                                                                       Гуляка В.В.,
                                                                                 Ільчишин Н.В.,
з участю секретаря судового засідання                Копанишини Х.В.,  

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Релігійної громади парафії Святого Миколая-Чудотворця Рівненсько-Волинської єпархії Української Автокефальної Православної Церкви на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2020 року (прийняту у м. Рівне суддею Зозулею Д.П.; складена у повному обсязі 24 грудня 2020 року) про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі № 460/9519/20 за позовом Релігійної громади парафії Святого Миколая-Чудотворця Рівненсько-Волинської єпархії Української Автокефальної Православної Церкви до Комунального підприємства «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання дій протиправними та скасування державної реєстрації права власності,

                                                      В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020 року Релігійна громада парафії Святого Миколая-Чудотворця Рівненсько-Волинської єпархії Української Автокефальної Православної Церкви (далі - УАПЦ) звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду із цим позовом та просила:
- визнати протиправними дії та рішення Комунального підприємства «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Рівненське міське БТІ) щодо реєстрації 13.07.2011 права власності на будинок № 12 по вул. Словацького, в м. Рівне за Консисторією (єпархіальним управлінням) Рівненсько-Волинської єпархії УАПЦ;
- скасувати державну реєстрацію права власності на будинок № 12 по вул. Словацького, в м. Рівне за Консисторією (єпархіальним управлінням) Рівненсько-Волинської єпархії УАПЦ, проведену КП «Рівненське міське БТІ» 13.07.2011.
Позов обґрунтовано тим, що згідно даних Рівненського обласного БТІ в інвентарній справі № 2024 по м. Рівне вул. Словацького, 12 знаходиться посвідчення № 73-Г про право особистої власності на вказане будинковолодіння, видане 24.02.1845 міськжитлокомунгоспом, згідно якого воно належало общині Рівненської Православної Соборної Церкви. При поточній інвентаризації 30.09.1946 це будинковолодіння належало міськжитлокомунгоспу, з 23.12.1983 в кадастрових книгах це будинковолодіння зареєстроване за державою. 
На підставі звернень вірян УАПЦ рішенням Рівненської міської ради № 567 від 10.12.2001 ця будівля була передана у власність Рівненсько-Волинському єпархіальному управлінню УАПЦ, а 05.04.2002 міський голова В. Чайка видав розпорядження № 795-р про реєстрацію права власності на неї за УАПЦ (Рівненсько-Волинська єпархія). На підставі розпорядження № 795-р від 05.04.2002 Рівненським міським БТІ 08.04.2002 було видано та зареєстровано в реєстровій книзі № 8 за реєстровим № 119-906 свідоцтво про реєстрацію права власності на будинок № 12 по вул. Словацького в м. Рівне за УАПЦ (Рівненсько-Волинська єпархія ). За кошти парафіян УАПЦ будівля по вул. Словацького, 12 в м. Рівне була відремонтована, за погодженням уповноважених державних органів на одній її половині був зведений купол, у зв`язку з чим вона набула вигляду культової споруди і стала використовуватися для проведення богослужінь (до теперішнього часу). 14.09.2004 відбулася державна реєстрація релігійної громади парафії Святого Миколи-Чудотворця Рівненсько-Волинської єпархії УАПЦ м. Рівне вул. Словацького, 12. 
За позовом Рівненсько-Волинського єпархіального управління УАПЦ постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 10.11.2008 (справа № 2-а-3142/08) розпорядження міського голови № 795-р від 05.04.2002 про реєстрацію права власності на будинок № 12 по вул. Словацького в м. Рівне за УАПЦ (Рівненсько-Волинська єпархія) та Свідоцтво про реєстрацію права власності на цей будинок за УАПЦ (Рівненсько-Волин-ська єпархія) від 08.04.2002 були скасовані. Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08.10.2009 вказану постанову суду було скасовано; провадження у справі закрито у зв`язку з тим, що цей спір не є публічно-правовим, а стосується цивільного права, що виключає його розгляд в порядку адміністративного судочинства. 
Незважаючи на викладене і відсутність судового рішення про скасування розпорядження міського голови № 795-р від 05.04.2002 про реєстрацію права власності на будинок № 12 по вул. Словацького в м. Рівне за УАПЦ (Рівненсько-Волинська єпархія) та Свідоцтва про реєстрацію права власності на вказаний будинок за УАПЦ (Рівненсько-Волин-ська єпархія) від 08.04.2002, розпорядженням № 659-р від 11.07.2011 міського голови В.Хомка право приватної власності на будівлю загальною площею 159,9 кв. м на вул. Словацького, 12 в м. Рівному було передане Консисторії (єпархіальне управління) Рівненсько-Волинської єпархії УАПЦ. Проте, станом на час прийняття рішення Статут Рівненсько-Волинського єпархіального управління УАПЦ ще не було зареєстрований; отже право власності на будівлю було передано неіснуючій юридичній особі. 13.07.2011 КП «Рівненське міське БТІ» зареєструвало право власності на вказаний будинок за Консисторією (єпархіальним управлінням) Рівненсько-Волинської єпархії УАПЦ. 
Вважає, що дії та рішення КП «Рівненське міське БТІ» в частині реєстрації права власності на будинок № 12 по вул. Словацького в м. Рівне за Консисторією (єпархіальним управлінням) Рівненсько-Волинської єпархії УАПЦ є протиправними, оскільки на той час право власності на вказану будівлю було зареєстроване за УАПЦ (Рівненсько-Волинська єпархія) і правовстановлюючі документи про це не були анульовані, а станом на час звернення до суду реєстрація права власності на частину вказаного будинку за позивачем не скасована.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2020 року у відкритті провадження в адміністративній справі за цим позовом було відмовлено.
Роз`яснено позивачу, що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції Господарського суду Рівненської області у порядку господарського судочинства.

Не погодившись із зазначеною ухвалою, її оскаржила Релігійна громада парафії Святого Миколая-Чудотворця Рівненсько-Волинської єпархії УАПЦ, яка вважає, що ухвала суду першої інстанції прийнята за невідповідності висновків суду обставинам справи та з порушенням норм процесуального права, щодо призвело до неправильного вирішення питання. Тому просила скасувати ухвалу суду першої інстанції і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивач не має потреби оспорювати правовстановлюючий документ - Свідоцтво про право власності на будинок № 12 по вул. Словацького в м. Рівне , видане 08.04.2002 КП «Рівненське міське БТІ», на підставі якого зареєстроване його право власності. Скасування незаконної реєстрації права власності на цей будинок за Консисторією (єпархіальне управління) Рівненсько-Волинської єпархії УАПЦ зобов`яже останню вирішити питання про анулювання (визнання недійсним) правовстановлюючого документа, виданого релігійній громаді парафії Святого Миколи-Чудотворця Рівненсько-Волинської єпархії УАПЦ на цю будівлю. 
Тобто, проведення КП «Рівненське міське БТІ» 13.07.2011 реєстрації права власності на будинок № 12 по вул. Словацького в м. Рівне за Консисторією (єпархіальним управлінням) Рівненсько-Волинської єпархії УАПЦ не тільки порушило вимоги Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно - КП як суб`єкт владних повноважень перебрало на себе повноваження і діяло не у спосіб, які передбачені Конституцією та законами України. Враховуючи, що правовстановлюючий документ на вказаний будинок станом на 13.11.2011 релігійної громади парафії Святого Миколи-Чудотворця Рівненсько-Волинської єпархії УАПЦ не був оспорений і не визнаний недійсним Консисторією (єпархіальним управлінням) Рівненсько-Волинської єпархії УАПЦ, дії та рішення КП «Рівненське міське БТІ» є протиправними і такими, що порушують права релігійної громади в сфері публічно-правових відносин.

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не здійснювалося. 
Також за приписами частини другої статті 313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, відповідно до розпорядження Рівненського міського голови В. Чайки № 795-р від 05.04.2002 та Свідоцтва про реєстрацію права власності № 119-906 від 08.04.2002 право власності на будинок № 12 по вул. Словацького в м. Рівне було зареєстроване за УАПЦ (Рівненсько-Волинська єпархія).

Надалі, розпорядженням міського голови В.Хомка за № 659-р від 11.07.2011 право приватної власності на вказану будівлю було передано Консисторії (єпархіальне управління) Рівненсько-Волинської єпархії УАПЦ. 
А 13.07.2011 КП «Рівненське міське БТІ» зареєструвало право власності на вказаний будинок за Консисторією (єпархіальним управлінням) Рівненсько-Волинської єпархії УАПЦ. 

Вважаючи, що дії та рішення КП «Рівненське міське БТІ» в частині реєстрації права власності на вказаний будинок за Консисторією (єпархіальним управлінням) Рівненсько-Волинської єпархії УАПЦ є протиправними, оскільки на той час право власності на вказану будівлю було зареєстроване за УАПЦ (Рівненсько-Волинська єпархія) і правовстановлюючі документи про це не були анульовані, а станом на час звернення до суду реєстрація права власності на частину вказаного будинку за позивачем не скасована, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у відкритті провадження в адміністративній справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що вказаний спір стосується приватноправових відносин, тому не може розглядатися за правилами адміністративного судочинства, а підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам процесуального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 свого рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

За приписами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пунктів 1, 2, 7 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; 
публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій;
суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Під час визначення предметної юрисдикції справ, крім урахування суб`єктного складу спірних правовідносин, суди повинні виходити також із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, з яких виник спір, змісту та юридичної природи обставин у справі і мету пред`явлення позову. 
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Тобто спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Згідно з частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
А відповідно до статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право, яке має існувати на час звернення до суду, а, по-друге, суб`єктний склад такого спору.
Вирішуючи питання про юрисдикцію суду, необхідно з`ясувати, зокрема, характер спірних правовідносин, а також суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.

Як зазначено вище, позивач не погоджується з тим, що право власності на будівлю, яка належала йому відповідно до розпорядження Рівненського міського голови В. Чайки № 795-р від 05.04.2002 та Свідоцтва про реєстрацію права власності № 119-906 від 08.04.2002, оскаржуваним рішенням, на підставі розпорядження міського голови В. Хомка № 659-р від 11.07.2011, було зареєстроване за Консисторією (єпархіальним управлінням) Рівненсько-Волинської єпархії УАПЦ. 

При цьому колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити, що такий критерій визначення юрисдикції спору як наявність порушень вимог чинного реєстраційного законодавства у діях державного реєстратора під час державної реєстрації прав на нерухоме майно не завжди є достатнім та ефективним, адже ці порушення можна встановити лише при розгляді справи по суті, а не на час звернення позивача з позовною заявою.

Крім того, скасування державної реєстрації права, належного одній особі, за заявою іншої особи в порядку адміністративного судочинства не дозволяє остаточно вирішити спір між цими особами. Тож не виконується основне завдання судочинства. У таких спорах питання правомірності рішень, на підставі яких відбулись реєстраційні дії, обов`язково постають перед судом, який буде вирішувати спір, незалежно від того, чи заявив позивач вимогу щодо їх оскарження.

Отже, у зазначеній категорії справ вирішуються спори про цивільне право між особами, які вимагають скасування державної реєстрації, й особами, за якими зареєстровано право чи обтяження. А тому вони мають розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від суб`єктного складу сторін спору.

Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін.

Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.

З установлених фактичних обставин справи видно, що спірні правовідносини виникли з приводу реєстрації прав на нерухоме майно за третьою особою через неправомірні, на думку позивача, дії державного реєстратора. І скасування спірного запису так чи інакше зачіпатиме права цієї третьої особи, що унеможливлює розгляд вказаної справи за правилами адміністративного судочинства. Такий спір, як правильно зазначив суд першої інстанції, має вирішуватися судами за правилами господарського судочинства.

Вказане відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій зокрема у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 826/5586/18.

За вимогами частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином, враховуючи суть спірних правовідносин і суб`єктний склад, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі у зв`язку з тим, що вона не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, ухвала суду першої інстанції є законною, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції відсутні.   

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

                                                 П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Релігійної громади парафії Святого Миколая-Чудотворця Рівненсько-Волинської єпархії Української Автокефальної Православної Церкви залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2020 року про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі № 460/9519/20 - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин  	
Постанова складена у повному обсязі 26 березня 2021 року.