Постанова
Іменем України 
25 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 310/684/19
провадження № 51-2397км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,  
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 грудня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 4 березня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018080130003593, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  уродженця м. Херсона, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 15, пунктами 1, 6 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі – КК).
 
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини
За вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 грудня 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 263 КК – на строк 4 роки; за ч. 4 ст. 187 КК – на строк 8 років із конфіскацією всього майна; за ч. 2 ст. 15, пунктами 1, 6 ч. 2 ст. 115 КК – на строк 10 років із конфіскацією всього майна.  
На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років із конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 та ОСОБА_9 38 663,50  і 16 353 грн відповідно у рахунок відшкодування матеріальної шкоди
Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він за обставин, установлених судом першої інстанції та детально наведених у вироку, у жовтні 2018 року придбав у раніше знайомого військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_10 його табельну вогнепальну зброю – пістолет Макарова НОМЕР_2 та бойові припаси до нього: 16 набоїв калібру 9х18мм. в двох магазинах, які переніс до свого місця тимчасового проживання ( АДРЕСА_1 ), де зберігав без передбаченого законом дозволу. Зазначену вогнепальну зброю було вилучена 31 жовтня 2018 приблизно в 22:00 під час огляду місця події на АДРЕСА_2 .
Крім того, ОСОБА_7 у невстановлений час придбав для подальшого незаконного зберігання 77 патронів калібру 9х18мм, які переніс до свого місця тимчасового проживання ( АДРЕСА_1 ), де став незаконно зберігати без передбаченого законом дозволу. Під час санкціонованого обшуку згаданого домоволодіння 31 жовтня 2018 року близько 23:53 працівники поліції виявили та вилучили 77 патронів калібру 9х18 мм та 8 патронів у магазині.
Також 31 жовтня 2018 приблизно о 21:00 ОСОБА_7 , маючи умисел на заволодіння чужим майном у осіб, які займаються обміном валюти в м. Бердянську, взявши із собою пістолет системи Макарова МН № НОМЕР_3 із магазином, зарядженим бойовими патронами, прийшов до ломбарду «Імперіал» (просп. Праці, 33-А, м. Бердянськ). Надалі ОСОБА_7 підійшов до раніше незнайомих ОСОБА_9 і ОСОБА_8 та запропонував останнім обміняти йому на гривні нібито наявні у нього долари США і євро, які насправді були сувенірними банкнотами.
Після того як потерпілий ОСОБА_9 відмовив йому в обміні грошей, ОСОБА_7 здійснив розбійний напад на останнього і потерпілого ОСОБА_8 , у ході чого з наявного у нього пістолета Макарова НОМЕР_2 з близької відстані зробив по два прицільних постріли в кожного в життєво важливий орган – тулуб, заподіявши ОСОБА_8 тяжких та легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, ОСОБА_9 , тяжких тілесних ушкоджень.
Таким чином, ОСОБА_7 вчинив усі дії, які вважав необхідними для настання смерті потерпілих. Однак не довів злочину до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки його дії були припинені потерпілим ОСОБА_9 та сторонніми особами (у тому числі свідками ОСОБА_11 і ОСОБА_12 ), а також потерпілим було надано своєчасну медичну допомогу.
Запорізький апеляційний суд ухвалою від 4 березня 2020 року вирок місцевого суду залишив без зміни, а апеляційну скаргу захисника – без задоволення.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог  кримінального процесуального закону, просить  скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, скаржник зазначає, що судовий розгляд у суді першої інстанції проведено неповно та однобічно, а висновки суду, викладені в судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи. За його твердженням, показання свідків та потерпілих є суперечливими і недостовірними, однак суд усупереч вимогам ст. 94 КПК не дав їм належної оцінки і не мотивував, чому взяв до уваги одні докази, а інші відхилив. Крім того, вказує на те, що дії ОСОБА_7 неправильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, пунктами 1, 6 ч. 2 ст. 115 КК, оскільки засуджений не мав прямого умислу на вбивство потерпілих. Стверджує, що ОСОБА_7 зазнав суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого ОСОБА_9 , а тому вимушений був захищатися від його дій, а отже, на думку захисника, перебував у стані необхідної оборони.
Вважає, що апеляційний суд під час перегляду вироку не зважив на допущені порушення та не усунув їх, усупереч ст. 404 КПК Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) не дослідив повторно обставин, установлених під час кримінального провадження, не перевірив усіх доводів сторони захисту, викладених в апеляційній скарзі, здійснив апеляційний розгляд без участі потерпілих й постановив ухвалу, яка не відповідає статтям 370, 419 КПК.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги, просив залишити без змін судові рішення.
Захисник ОСОБА_6 , який взяв участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, підтримав подану касаційну скаргу, просив скасувати вирок місцевого та ухвалу апеляційного судів і призначити новий розгляд у суді першої інстанції
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції (далі – Суд) переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. 
Висновки судів про доведеність винуватості  ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, правильність кваліфікація його дій за вказаною статтею, у касаційній скарзі захисника не оскаржуються, тому Суд не перевіряє законності та обґрунтованості судових рішень у цій частині. 
Отже, предметом розгляду в цій справі є питання доведеності вини  ОСОБА_7 і законності його засудження за розбійний напад, поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, та закінчений замах на умисне вбивство двох осіб з корисливих мотивів (ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 15, пунктами 1, 6 ч. 2 ст. 115 КК).
За частиною 1 ст. 433 КПК Суд перевіряє правильність застосування судами нижчих інстанцій норм права, правової оцінки обставин і не уповноважений досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. З урахуванням наведеного, а також положень ч. 1 ст. 438 КПК Суд позбавлений процесуальної можливості скасувати чи змінити вирок через неповноту апеляційного розгляду, невідповідність  висновків  фактичним  обставинам справи, а при здійсненні касаційного провадження виходить з обставин, установлених у цьому рішенні.
Доводи у касаційній скарзі захисника ОСОБА_6 про неповноту судового розгляду, неузгодженість доказів, суперечливість у показаннях свідків, надання переваги одним доказам над іншими, зводяться по суті до невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження, що з огляду на викладені вище положення закону не є предметом перевірки в порядку касаційної процедури.
У касаційній скарзі сторона захисту стверджує, що у ОСОБА_7 не було умислу на позбавлення життя потерпілих, а тому дії засудженого неправильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 15, пунктами 1, 6 ч. 2 ст. 115 КК.
Проте зазначені доводи захисника Суд уважає такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та вимогах кримінального і кримінального процесуального законів.
Згідно з ч. 1 ст. 15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. 
Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією та становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, за наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату.
Питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати виходячиізсукупностівсіхобставинвчиненогодіяння, зокремавраховуватиспосіб, знаряддязлочину, кількість, характерілокалізаціюпораненьтаіншихтілеснихушкоджень, причиниприпиненнязлочиннихдій, поведінкувинногоіпотерпілого, щопередувалаподії, їхстосунки. Визначальнимприцьомуєсуб`єктивнеставленнявинногодонаслідківсвоїхдій.
Відповідно до ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок, і який оцінює кожен доказ за критеріями належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
У результаті перевірки матеріалів кримінального провадження Суд установив, що висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні розбійного нападу, поєднаного із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, та закінченого замаху на умисне вбивство двох осіб з корисливих мотивів підтверджуються зібраними у кримінальному провадженні й безпосередньо дослідженими під час судового розгляду доказами, оціненими відповідно до ст. 94 КПК. 
Зокрема, суд ретельно дослідив докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу ОСОБА_7 , та на підтвердження його винуватості обґрунтовано послався на них у вироку.
Так, допитаний у судовому засіданні ОСОБА_7 не заперечив факту здійснення пострілів у потерпілих, однак зазначив, що наміру вчиняти розбійний напад та вбивство потерпілих він не мав, а лише захищався від дій ОСОБА_9 , який першим вистрілив кілька разів йому в руку і голову травматичним пістолетом.
Також суд урахував та проаналізував показання допитаних у судовому засіданні потерпілих ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , зокрема про те, що ОСОБА_7 після відмови йому в обміні грошей здійснив на них розбійний напад, у ході якого з вогнепальної зброї зробив два постріли ОСОБА_8 у живіт і спину, а  ОСОБА_9 – у стегно та живіт; показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 – очевидців обставин події, що мала місце 31 жовтня 2018 року, які підтвердили здійснення ОСОБА_7 близько 7–8 пострілів у потерпілих; показання свідка ОСОБА_14 , згідно з якими, ОСОБА_7 запропонував йому піти на центральний ринок з метою зустрічі зі своїм знайомим, при цьому  про бажання обміняти гроші йому не говорив і грошей  свідок у нього не бачив.
Суд правильно визнав показання потерпілих та свідків, яких було допитано безпосередньо в судовому засіданні суду, послідовними й такими, що не містять істотних суперечностей, узгоджуються між собою та з іншими дослідженими під час судового розгляду письмовими доказами, й підстав не довіряти їм у суду не було. Мотивів для обмови потерпілими і свідками засудженого суд не встановив. У зв`язку з цим доводи захисника про протилежне Суд вважає безпідставними.
Крім того, суд ретельно дослідив та оцінив у сукупності з іншими наявні у справі письмові докази, а саме: дані, які містяться у протоколах огляду місця події від 31 жовтня 2018 року зі стенограмою до них, огляду речей і документів від 12 листопада 2018 року, огляду диску DVD-Rз камери відеоспостереження ломбарду « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (просп. Праці, 33-А, м. Бердянськ); дані висновків судово-медичних експертиз від 23 листопада 2018 року № 404, від 30 листопада 2018 року № 401,  судово-медичної імунологічної експертизи від 9 листопада 2018 року № 2365-2367, комплексної судово-трасологічної експертизи від 28 січня 2019 року № 2-735, судової технічної експертизи документів від 12 грудня 2018 року № 4-342, судово-психіатричної експертизи від 26 листопада 2018 року № 554.
Відповідно до встановлених судами нижчих інстанцій фактичних обставин кримінального провадження, ОСОБА_7 діючи умисно, з метою заволодіння чужим майном у осіб, які займаються обміном валюти, підійшов до раніше незнайомих ОСОБА_9 і ОСОБА_8 і запропонував останнім обміняти йому на гривні нібито наявні у нього долари США та евро, які насправді були сувенірними банкнотами. Після відмови ОСОБА_9 в обміні грошей ОСОБА_7 здійснив розбійний напад на потерпілих, у ході якого, діючи з метою вбивства двох осіб, з корисливих мотивів, з наявної у нього вогнепальної зброї (пістолета Макарова НОМЕР_2 ) з близької відстані зробив два прицільних постріли у життєво важливий орган – тулуб ОСОБА_8 . Потім ОСОБА_7 з метою доведення свого злочинного умислу до кінця здійснив два прицільних постріли в тулуб ОСОБА_9 .
Згідно з висновками судово-медичних експертиз від 23 та 30 листопада 2018 року № 401, 404 обом потерпілим було заподіяно тяжкі небезпечні для життя тілесні ушкодження у вигляді сліпого проникаючого вогнепального поранення черевної порожнини, а ОСОБА_8 – ще й легкі тілесні ушкодження, які спричинили короткочасний розлад здоров`я. 
Згадані експертні висновки й факт здійснення пострілів у потерпілих у касаційній скарзі засудженим не оспорюються.
Таким чином, характер цілеспрямованих дій ОСОБА_7 , який у короткий проміжок часу шляхом здійснення прицільних пострілів у потерпілих завдав їм проникаючих поранень у ділянки тіла, де розташовані життєво важливі органи, знаряддя злочину – пістолет, який був заряджений бойовими патронами і попередньо знятий із запобіжника, у сукупності свідчать про те, що  ОСОБА_7 у цьому випадку діяв із прямим умислом на позбавлення життя потерпілих та вчинив для цього всі необхідні дії, які були для нього завідомо такими, що потягнуть смерть  ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , однак смертельні наслідки не настали лише завдяки обставинам, які не залежали від його волі.
Відповідно до судово-психіатричної експертизи від 26 листопада 2018 року № 554 на час вчинення інкримінованого діяння  ОСОБА_7 не мав будь-якого тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. 
За таких обставин підстав ставити під сумнів правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо кваліфікації дій  ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15, пунктами 1, 6 ч. 2 ст. 115 КК Суд не вбачає.
Щодо стосується доводів захисника ОСОБА_6 у касаційній скарзі про  відсутність у ОСОБА_7 корисливого мотиву на вчинення умисного вбивства, і, як наслідок, помилковість кваліфікації вчиненого засудженим діяння ще й за ч. 4 ст. 187 КК, то вони не ґрунтуються на вимогах кримінального закону та суперечать роз`ясненням, наведеним у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України  від 7 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи».
Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 115 КК вказаної Постанови вчинене з корисливих мотивів  умисне  вбивство кваліфікується в разі, коли винний, позбавляючи життя потерпілого, бажав одержати у зв`язку з цим матеріальні блага для себе або інших осіб або досягти іншої матеріальної вигоди. При цьому не має значення, коли  виник  корисливий мотив – до початку чи під час вчинення цього злочину. У разі вчинення умисного вбивства під час розбійного нападу дії винного кваліфікуються за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК і статтею, якою передбачено відповідальність за злочинне заволодіння майном (ч. 4 ст. 187 КК).
Як вбачається зі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи та досліджених у ході судового розгляду доказів, саме під час вчинення розбійного нападу на потерпілих у  ОСОБА_7 (у зв`язку з відмовою потерпілого ОСОБА_9 обміняти йому гроші, які насправді були сувенірними банкнотами), виник умисел на вбивство обох потерпілих. 
Отже, мотивом позбавлення життя потерпілих, який виник саме під час розбійного нападу, а не після нього, було бажання засудженого отримати матеріальні блага для себе.
Тому у цьому випадку дії  ОСОБА_7 повністю охоплюються диспозиціями ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 15, пунктами 1, 6 ч. 2 ст. 115 КК(як ідеальна сукупність злочинів), а доводи захисника про протилежне Суд вважає неспроможними.
Наведені в касаційній скарзі захисника доводи про те, що ОСОБА_7 , завдаючи потерпілим вогнепальною зброю тілесних ушкоджень, перебував у стані необхідної оборони,  також не заслуговують на увагу з огляду на нижченаведене.
Згідно зі ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які би не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала би ту, яка для цього необхідна.
Отже, сутність необхідної оборони полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом. Визначальним для поняття необхідної оборони є правомірність захисту і протиправність посягання.
У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватися на загальних підставах.
За матеріалами справи, під час допиту в суді першої інстанції засуджений ОСОБА_7 зазначив, що застосував вогнепальну зброю після того, як ОСОБА_9 забрав у нього долари і вистрілив у нього з травматичного пістолета.
Натомість, потерпілі  ОСОБА_8 та ОСОБА_9 показали, що ОСОБА_7 першим застосував до них насильство шляхом здійснення пострілів із вогнепальної зброї, що узгоджується з матеріалами кримінального провадження.
Жодних  доказів заподіяння засудженому тілесних ушкоджень, які утворилися від пострілів із травматичної зброї, матеріали провадження не містять.
Таким чином, відповідно до показань потерпілих і свідків, які підтвердили обставини розбійного нападу, а також фактичних даних, що містяться у досліджених судом доказах, ОСОБА_9 не вчинив будь-які дії, які за характером та об`єктивними проявами могли бути розцінені такими, що досягли ступеня суспільної небезпечності, властивого для злочину, і викликали би у ОСОБА_7 стан необхідної оборони.
Посилання у скарзі захисника на висновок судово-медичної експертизи від 20  листопада 2018 року № 395 стосовно заподіяння ОСОБА_7 легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, суди першої та апеляційної інстанції перевірили, і з наведенням відповідних мотивів, визнали  безпідставними.
Отже, підстав вважати, що засуджений, здійснюючи цілеспрямовані прицільні постріли у потерпілих у життєво важливі органи, перебував у стані оборони, Суд не має. 
Таким чином, місцевий суд, з яким погодився і апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, врахувавши спосіб, знаряддя злочину та локалізацію поранень, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у діях ОСОБА_7 ознак необхідної оборони та правильно кваліфікував його дії ч. 2 ст. 15, пунктами 1, 6 ч. 2 ст. 115 КК. З такими висновками погоджується і Суд.
Апеляційний розгляд за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 здійснено з дотриманням вимог статей 404 405 КПК.
Як видно з ухвали від 4 березня 2020 року, суд апеляційної інстанції під час перегляду вироку, ретельно перевірив та надав вичерпні відповіді на всі доводи, наведені в апеляційній скарзі сторони захисту, і обґрунтовано залишив її без задоволення, належним чином мотивувавши свій висновок із цього приводу. Вважати рішення суду апеляційної інстанції таким, що суперечить нормам процесуального права щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, немає підстав.
Твердження захисника у касаційній скарзі про те, що апеляційний суд порушив вимоги КПК, здійснивши судове провадження за відсутності потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , є безпідставними. 
Частиною ч. 4 ст. 405 КПК встановлено, що неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття. 
Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 425 КПК захисник засудженого має право подати касаційну скаргу в частині, що стосується інтересів засудженого.
Також згідно з журналом судового засідання та даними, відображеними на технічному носії запису судового процесу, ніхто з учасників судового провадження (зокрема,  сторона захисту) не заперечував проти розгляду справи за відсутності потерпілих, яких було належним чином повідомлено про дату, час і місце апеляційного розгляду і які в судове засідання не з`явилися та не повідомили про причини свого неприбуття.
Враховуючи викладене, а також те, що явка потерпілого в судове засідання суду апеляційної інстанції є його правом, а не обов`язком, апеляційний суд під час  перегляду вироку суду  дотримався положень ч. 4 ст. 405 КПК, і  це не є підставою для скасування судового рішення, як про це стверджує захисник.
Щодо стосується доводів, наведених у касаційній скарзі захисника, про те, щопротягом досудового розслідування та судового розгляду справи ОСОБА_7 був позбавлений ефективного захисту через неналежну якість наданої йому правової допомоги захисниками  ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , то вони є неприйнятними.
Як вбачається з матеріалів справи, під час досудового розслідування та в суді першої інстанції захист ОСОБА_7 здійснювали адвокати ОСОБА_15 (за дорученням центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги) та ОСОБА_16 (за договором про надання юридичної допомоги). При цьому ОСОБА_7 не був позбавлений права відмовитись від конкретного захисника, укласти угоду з іншим будь-яким захисником на власний вибір чи клопотати про призначення йому іншого захисника за рахунок держави. 
У ході судового розгляду справи вищезгадані захисники активно реалізовували надані йому законом права – допитували обвинувачених, потерпілих, свідків, брали участь у  дослідженні письмових доказів, заявляли ряд клопотань і користувався іншими процесуальними можливостями для відстоювання обраної позиції захисту. Об`єктивних даних про неналежне виконання ними професійних обов`язків адвоката, що могло призвести до істотного обмеження прав  ОСОБА_7 , передбачених ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 59 Конституції України, ст. 20, частинами  3, 4 ст. 42 КПК, у матеріалах справи не міститься.
Усупереч доводам захисника, він в апеляційному порядку не оскаржував вироку місцевого суду в частині порушення права на захист ОСОБА_7 .
Не можна визнати обґрунтованими посилання сторони захисту на те, що згаданий суд повторно не дослідив обставин кримінального провадження в порядку ч. 3 ст. 404 КПК.
Згідно з приписами ч. 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний за клопотанням учасників судового провадження повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.
Проте відповідно до звукозапису судового засідання від 4 березня 2020 року під час апеляційного провадження його учасники, в тому числі й захисник, жодних клопотань про повторне дослідження доказів не заявляли.
Отже, вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися, постановляючи ці рішення.
Суд дотримався приписів статей 10, 22 КПК, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу розглянуто у відповідності до вимог КПК.
Переконливих аргументів, які би спростовували правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, наведених в оскаржуваних судових рішеннях, та ставили під сумнів їх законність, захисник у своїй касаційній скарзі не навів, і таких даних зі змісту цих рішень не вбачається.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би були підставою для скасування судових рішень, Суд під час розгляду кримінального провадження не встановив.
Тому касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а оскаржені ним судові рішення – без зміни.
Керуючись статтями  433, 434, 436, 441, 442 КПК,  Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 грудня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 4 березня 2020 року щодо  ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                    ОСОБА_3