Справа № 465/3228/19                                Головуючий у 1 інстанції: Марків Ю.С. 
Провадження № 22-ц/811/3640/20                Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 
Провадження №22-ц/811/349/21
Категорія:

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

22 березня 2021 року  Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді: Ванівського О.М.,
суддів – Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,
секретаря: Івасюти М.В.,
з участю: представників позивача – адвоката – Астаповича О.В., Бень Б.З.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами АТ «Альфа-Банк» на рішення Франківського районного суду м.Львова від 09 вересня 2021 року та на додаткове рішення Франківського районного суду м.Львова від 02 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» в особі Львівського відділення №5 АТ «Альфа-Банк» про захист прав споживача.,-
в с т а н о в и в:
В червні 2019 року позивач звернувся в суд з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» в особі Львівського відділення №5 АТ «Альфа-Банк» про визнання недійсним умов кредитного договору.
В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що він звернувся до АТ «Альфа-банк» для отримання споживчого кредиту. Після того, як надання кредиту було погоджено, 30 листопада 2018 року Відповідач надав Позивачу на підпис замість кредитного договору наступні документи: паспорт споживчого кредиту від 30.11.2018 року; графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту – Додаток №1 до Угоди про надання кредиту №501082293 від 30.11.2018 року. Додатково надано акцепт пропозиції на укладання угоди про надання кредиту №501082293 від 30.11.2018 року за підписом ОСОБА_2 (без підпису Позивача), а також умовою надання кредиту було підписання ним Заяви (акцепт) №107.501082293.111 про прийняття пропозиції (оферта) №5 укласти договір добровільного страхування фінансових ризиків за програмою «Альфа-сервіс» від 22.11.2017 року. Саму угоду про надання кредиту Позивачу на підпис не надали. Відповідно до Паспорту споживчого кредиту та графіку платежів йому надано кредит в розмірі 200 000 (двісті тисяч) гривень 00 коп. на строк 48 місяців з відсотковою ставкою 15,99% річних.
Позивач також вказував на те, що в паспорті споживчого кредиту передбачено оплату 2600 грн. щомісячно як плата за додаткові та супутні послуги кредитодавця, обов`язкові для укладення договору. В Графіку платежів дана сума – 2600 грн. щомісячно вказана як платіж за розрахунково-касове обслуговування. Вважає, що така умова є несправедливою, оскільки вказані супутні послуги кредитодавця суперечать вимогам Закону України "Про захист прав споживачів",
Із врахуванням наведеного, просив визнати недійсним умову кредитного договору, викладену в графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту – Додаток №1 до Угоди про надання кредиту №501082293 від 30.11.2018 року в частині його обов`язку сплачувати щомісячно 2600 грн. за розрахунково-касове обслуговування.
Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 09 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним умову кредитного договору, викладену в графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту в частині обов`язку сплачувати щомісячно 2600 грн. 00 коп. за розрахунково-касове обслуговування задоволено.
Визнано недійсною умову кредитногодоговору, викладену в графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту - додаток №1 до угоди про надання кредиту №501082293 від 30.11.2018 року в частині його обов`язку сплачувати щомісячно 2600 гривень за розрахунково-касове обслуговування.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» судовий збір в сумі 768,40 грн. в дохід держави.
Додатковим рішенням Франківського районного суду м.Львова від 02 грудня 2020 року ухвалено додаткове рішення у справі за позовною заявою  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Альфа-Банк" в особі Львівського відділення №5 АТ "Альфа-Банк" про захист прав споживача, зазначивши: стягнути з Акціонерного товариства "Альфа-Банк" в особі Львівського відділення №5 АТ "Альфа-Банк" на користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме витрати на правничу допомогу у розмірі 9946 (дев`ять тисяч дев`ятсот сорок шість) гривень 20 коп.
Рішення суду та додаткове рішення суду оскаржило Акціонерне товариство «Альфа-Банк».
В апеляційних скаргах представник Банку покликався на те, що оскаржувані рішення суду першої інстанції є незаконними і не обґрунтованими.
Зазначав, що чинне, на момент укладення кредитного договору, законодавство України передбачало можливість включення до договорів про споживче кредитування умов, що передбачають сплату споживачами плати за обслуговування кредиту чи кредитної заборгованості. Вважає, що передбачена кредитним договором плата за обслуговування кредитної заборгованості є законною. Позивачем та представником банку підписано паспорт споживчого кредиту у якому передбачена інформація про кредитування.
В апеляційній скарзі на додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 грудня 2020 року, покликався на те, що судом не враховано, що на підтвердження факту розрахунку із само зайнятою особою, яка здійснює незалежну професійну діяльність, сторона повинна надати суду договір про надання правової допомоги, який містить умови про вартість послуг, їх розмір і порядок розрахунків та розрахунковий документ, який відповідає вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», зокрема документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку, однак такі документи в матеріалах справи відсутні.
Крім того, звертає увагу на те, що заявлений розмір витрат на правову допомогу є явно обґрунтований та не співмірний зі складністю справи та заявленим розміром позовних вимог.
Просив оскаржувані судові рішення скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову та стягненні судових витрат.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
У судовому засіданні апеляційної інстанції представники позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги заперечили та просили таку залишити без задоволення.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, тому їхня неявка відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за їх відсутності.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на заперечення доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсною умову кредитного договору в частині обов`язку сплачувати витрати за розрахунково-касове обслуговування, суд першої інстанції виходив з того, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
Статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 звернувся до АТ «Альфа-банк» для отримання споживчого кредиту. Після того, як надання кредиту було погоджено, 30 листопада 2018 року Відповідач надав Позивачу на підпис:
- паспорт споживчого кредиту від 30.11.2018 року, з якого вбачається, що позивачу надано кредит в розмірі 200 000 гривень 00 копійок на строк 48 місяців з відсотковою ставкою 15,99 % річних;
- графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту – Додаток №1 до Угоди про надання кредиту №501082293 від 30.11.2018 року, з якого вбачається, що сума в розмірі 2600,00 грн. вказана, як щомісячний платіж за розрахунково-касове обслуговування.
Додатково надано акцепт пропозиції на укладання угоди про надання кредиту №501082293 від 30.11.2018 року за підписом ОСОБА_2 (без підпису Позивача), а також умовою надання кредиту було підписання позивачем Заяви (акцепт) №107.501082293.111 про прийняття пропозиції (оферта) №5 укласти договір добровільного страхування фінансових ризиків за програмою «Альфа-сервіс» від 22.11.2017 року. Саму угоду про надання кредиту Позивачу на підпис надано не було.
Відповідно до Паспорту споживчого кредиту та графіку платежів позивачу надано кредит в розмірі 200 000 (двісті тисяч) гривень 00 коп. на строк 48 місяців з відсотковою ставкою 15,99% річних.(а.с.6)
Як свідчать матеріали справи, позичальник не ознайомлювався з паспортом споживчого кредиту(його підпис на такому відсутній(а.с.6)), акцептом пропозиції(його підпис теж відсутній(а.с.9)). Підпис позичальника міститься на заяві (акцепт) про прийняття пропозиції укласти договір добровільного страхування(а.с.8), Графіку платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту з урахуванням вартості всіх супутніх послуг(а.с.7), якими передбачена щомісячна комісія за розрахунково-касове обслуговування. Отже, позивач не був ознайомлений про умови кредитування та реальну ціну фінансової послуги, які він мав би розуміти, підписуючи кредитний договір.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Недодержання вказаних вимог є підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України.
Заявляючи вимоги про визнання недійсними положень кредитного договору щодо встановлення комісійної винагороди з розрахунково-касового обслуговування, ОСОБА_1 посилався на те, що такі положення не відповідають вимогам Закону України "Про захист прав споживачів" та є несправедливими.
10 червня 2017 року набрав чинності Закону України "Про споживче кредитування", який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування" (стаття 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). 
Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України "Про захист прав споживачів". З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України "Про споживче кредитування", а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України "Про захист прав споживачів".
Згідно із частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» (тут і далі у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту;4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору.
У договорі про споживчий кредит можуть бути також зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін.
Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит.
Відповідно до положень частин першої-п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Частиною третьою цієї статті визначено перелік несправедливих умов договору.
Вказаний перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.
Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Як вбачається із письмового звернення позивача до Голови правління АТ «Альфа-Банк»(а.с.10), ОСОБА_1 просив внести зміни до кредитного договору, однак у задоволенні таких було відмовлено(а.с.11-13)
Відповідно до ст. 47 Закону України "Про банки та банківську діяльність" банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.
Постановою Правління Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49 затверджено Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, додатком 2 до яких є таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, яка містить, у тому числі, платежі за додаткові та супутні послуги банку, у тому числі, розрахунково-касове обслуговування.
Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що така форма витрат як плата за обслуговування кредиту, в тому числі, за ведення рахунків (розрахунково-касове обслуговування) існує, передбачається Законами України "Про споживче кредитування" та "Про банки і банківську діяльність" та підзаконним нормативно-правовим актом (постанова НБУ), визначається кожним банком індивідуально та затверджується внутрішніми актами.
Отже, сама по собі умова в договорі споживчого кредиту щодо плати за обслуговування кредиту дійсно не є несправедливою, однак повинна додатково оцінюватись з точки зору дотримання ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", на яку посилався в позові ОСОБА_1 ..
Враховуючи наведене, оскільки ОСОБА_1 було встановлено щомісячну плату в розмірі 2600 грн. за додаткові та супутні послуги банку, що становить 45 % від суми платежу, вказаний пункт договору в графіку платежів не відповідає передбаченим у пункті шість статті 3, частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, є несправедливим та підлягає визнанню недійсним в частині обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором. Наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Згідно з частиною третьою статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Висновки суду першої інстанції здійснені з урахуванням висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19.
З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин , встановлено дійсні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Відтак, підстави для скасування рішення суду відсутні.
Щодо додаткового рішення по справі, то слід вказати наступне.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з правилами пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Матеріалами справи та судом встановлено, що представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 додав договір про надання правничої допомоги від 11.03.2019 року, розрахунок гонорару у справі №465/3228/19, відповідно до якого загальна сума витрат на правничу допомогу станом на 14.09.2020 року становить 12866,40 грн., квитанції до прибуткового касового ордеру №13 від 07.05.2019 року, №29 від 20.11.2019 року, №33 від 18.08.2020 року.
Як вбачається з п.4.1. договору про надання правничої допомоги від 11.03.2019 року розмір витрат на оплату послуг адвоката має відповідати вимогам, визначеним ч.4 ст.137 ЦПК та становить 40% від прожиткового мінімуму (для працездатних осіб, станом на момент вчинення адвокатом дії) за 1 годину роботи адвоката. У випадку, якщо судове засідання не відбулось, оплата здійснюється за 0,5 годин роботи (компенсація за прибуття у суд).
Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції вірно виходив з того, що від суми, яку просив стягнути ОСОБА_1 слід відняти суми гонорарів за судові засідання 12.11.2019 (яке не призначалось) та оплату 0,5 суми за 5 судових засідань (12.08.2019, 29.10.2019, 26.02.2020, 24.04.2020, 21.07.2020, які призначались та не відбулись) та правомірно стягнув з відповідача 9946,20 гривень. Визначена адвокатом сума гонорару є обґрунтованою, такою, що відповідає складності справи та часу, який затрачено на фактичне надання правової допомоги, обсягом наданих послуг.
З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин , встановлено дійсні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Відтак, підстави для скасування рішення суду відсутні.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-
п о с т а н о в и в :
апеляційні скарги АТ «Альфа-Банк» – залишити без задоволення.
Рішення Франківського районного суду м.Львова від 09 вересня 2021 року та додаткове рішення Франківського районного суду м.Львова від 02 грудня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 31.03.2021 року.

Головуючий :                                                  Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.