Ухвала
Іменем України 
25 лютого  2021 року
м. Київ
справа № 185/2332/18
провадження № 51-966 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 квітня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року, 
встановив:
Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 квітня 2020 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Богуслав Павлоградського району Дніпропетровської області, проживаючого у АДРЕСА_1 , зареєстрованого у АДРЕСА_2 ,
засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року вирок суду першої інстанції змінено в частині призначення покарання. Постановлено вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 3 ст. 185 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки. Виключено з мотивувальної частини вироку посилання суду щодо наявності у ОСОБА_5 двох неповнолітніх дітей.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, а саме, у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненого з проникненням в інше приміщення чи сховище, що завдало значної шкоди потерпілому, за обставин, викладених у вироку.
У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого, порушує питання про зміну оскаржуваних судових рішень у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість і просить пом`якшити призначене ОСОБА_5 покарання за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням положень ст. 75 КК України. В обґрунтування своїх вимог стверджує, що  судами першої та апеляційної інстанцій не враховано у повній мірі особу засудженого ОСОБА_5 , всі обставини, що пом`якшують йому покарання, а саме, його дієве каяття, добровільне відшкодування збитків, відсутність обтяжуючих покарання обставин. 
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Висновки суду про винуватість  ОСОБА_5 та кваліфікація його дій у вчиненні інкримінованого йому злочину в касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи касаційної скарги захисника щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та щодо суворості покарання, яке призначено засудженому без застосування положень ст. 75 КК України є такими, що не заслуговують на увагу.
Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Водночас згідно із ч. 2 зазначеної норми покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. 
Судами першої та апеляційної інстанцій зазначені вимоги кримінального процесуального закону було дотримано, про що свідчить нижченаведене.
Доводи касаційної скарги захисника про не врахування в повній мірі судами першої та апеляційної інстанцій при призначенні засудженому покарання обставин, які пом`якшують покарання, позитивно характеризують його особу, обґрунтованими визнати не можна.
Як вбачається із наданих суду касаційної інстанції копій судових рішень, суд першої інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_5 , призначаючи йому покарання у виді позбавлення волі, врахував особу винного, який не працює, не одружений, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря-нарколога не перебуває, вину визнав частково, шкоду потерпілому не відшкодував, має двох неповнолітніх дітей, які на час розгляду справи проживали з цивільною дружиною, та яким він не надавав матеріальної допомоги. Також судом враховано, що саме цивільна дружина засудженого, а не останній, сплатила потерпілому 8 000 гривень.
Обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання засудженому, в ході судового розгляду не встановлено.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 69 КК України за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції статті Особливої частини цього кодексу.
Під час перевірки вироку суду першої інстанції в апеляційному порядку апеляційним судом також враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, фактичні обставини справи, спосіб вчинення злочину, наслідки, які настали внаслідок злочинних дій винного, думку потерпілої сторони та особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характерезується посередньо, на обліку у лікаря-нарколога не перебуває, повністю визнав свою провину, щиро розкаявся, шкодує про вчинене, має на утриманні малолітню дитину, перебуває у цивільних шлюбних відносинах, а також його молодий вік, та обґрунтовано призначено засудженому покарання, яке він має відбувати реально, із застосуванням ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією   ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки.
При розгляді апеляційної скарги захисника, поданої в інтересах ОСОБА_5 , суд апеляційної інстанції перевірив доводи скарги, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу захисника задовольнив частково, а вирок місцевого суду змінив та пом`якшив покарання ОСОБА_5 .
Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, у тому числі і ті, про які зазначає захисник у своїй скарзі, суди обґрунтовано дійшли висновку, що виправлення та перевиховання засудженого можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, а тому підстав  для застосування ст. 75 КК України та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням не вбачається.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
На переконання колегії суддів, призначене засудженому покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК України, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_5 , і попередження нових злочинів, справедливим, та відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Висновки судів про необхідність обрання засудженому покарання у виді реального позбавлення волі належно вмотивовані та відповідають вимогам ст. 370 КПК України.
Тому підстав вважати призначене засудженому ОСОБА_5  покарання явно несправедливим через його суворість, про що захисник вказує у своїй касаційній скарзі, не вбачається.
Отже, обґрунтування касаційної скарги захисника не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 квітня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від  16 листопада 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                            ОСОБА_2                                                ОСОБА_3