П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

16 березня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/9597/20	
Головуючий в 1 інстанції: Свида Л.І.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Домусчі С.Д.
суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
           25.09.2020 року позивач – ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому просила суд:
- визнати протиправною відмову у призначенні пенсії за вислугу років від 13 липня 2020 року № 5833-5664/К-02/8-1500/20, 
- зобов`язати відповідача врахувати до складу страхового стажу для призначення пенсії за вислугу років період роботи позивача з 02 жовтня 1998 року по 11 жовтня 2017 року в Державній установі «Інститут стоматології та щелепно-лицевої хірургії Національної академії наук України».
В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що на момент її звернення до пенсійного органу із заявою від 03.12.2019 року про призначення пенсії за вислугу років, вона мала трудовий стаж 34 роки 4 місяці 2 дні, однак відповідач протиправно відмовив позивачу у призначенні пенсії за вислугу років з підстав не врахування спеціального стажу період роботи з 02.10.1998 року по 02.12.2019 року у Державній установі «Інститут стоматології та щелепно-лицевої хірургії Національної академії медичних наук України».
          Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2020 року, ухваленим в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження,  адміністративний позов ОСОБА_1 задоволений частково:
- визнане протиправним та скасоване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №5/6 від 17.01.2020 року;
- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області врахувати до складу спеціального стажу для призначення пенсії за вислугу років період роботи ОСОБА_1 з 02 жовтня 1998 року по 02 грудня 2019 року в Державній установі «Інститут стоматології та щелепно-лицевої хірургії Національної академії наук України»;
- стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Головне управління пенсійного фонду України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції залишив поза увагою вимогу чинного законодавства стосовно того, що право на  пенсію за вислугу років  (п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення») мають, окрім іншого, працівники  охорони здоров`я  та соціального забезпечення  після досягнення 55 років, за наявності, окрім іншого, спеціального стажу роботи за переліком, затверджений Постановою КМУ №909 від 04.11.1993 року, до якого не віднесена Державна установа «Інститут стоматології та щелепно-лицевої хірургії Національної академії медичних наук України». За таких обставин, апелянт вважає, що оскільки  Державна установа «Інститут стоматології та щелепно-лицевої хірургії Національної академії медичних наук України» не належить до закладів охорони здоров`я, позивач не набула права на  отримання пенсії за вислугу років, на що суд першої інстанції не звернув уваги. 
Порушенням норм процесуального права апелянт вважає не врахування судом першої інстанції правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 14.03.2020 року у справі №607/8932/16-а, на який  посилався апелянт у відзиві на позовну заяву.
Позивач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суд встановив, що ОСОБА_1 03.12.2019 року звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років (а.с. 57).
За результатом розгляду заяви, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області було прийнято рішення №5/6 від 17.01.2020 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії (а.с. 55).
Відповідно до наданої копії оскаржуваного рішення №5/6 від 17.01.2020 року, при прийнятті оскаржуваного рішення апелянтом розглядалися такі документи: 
- трудова книжка від 20.04.1995 року НОМЕР_1 (а.с.  67-70), 
- довідка про стаж роботи у КУ «Дитяча міська клінічна лікарня №3» від 01.03.2018 року №117 (а.с. 72);
- довідка про стаж роботи у Державній установі «Інститут стоматології та щелепно-лицевої хірургії Національної академії медичних наук України» від 17.12.2019 року №303 (а.с.  74-75);
-  довідка з Одеської ЗОШ №14 від 10.12.2019 року №850 (а.с. 79);
- довідка з УСЗН від 06.03.2018 року №14-02-13/1422 про не отримання допомоги (а.с. 80);
- диплом НОМЕР_2 (а.с. 76-77;
- свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 та серії НОМЕР_4 (а.с. 83), свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_5 (а.с. 87). 
Також, в оскаржуваному рішенні зазначено, що відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсія за вислугу років призначається незалежно від віку, якщо працівник освіти, охорони здоров`я мали стаж роботи за спеціальністю: на 01.04.2015 року – 25 років; на 01.01.2016 року – 25 років 6 місяців; на 11.10.2017 року – 26 років 6 місяців.
Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою КМУ від 04.11.1993 року №909 передбачені заклади: стоматологічна поліклініка (обласна, міська, районна); стоматологічна поліклініка МОЗ України при Національному мед університеті; стоматологічна поліклініка при Львівському мед університеті. 
Але переліком закладів і установ охорони здоров`я Державна установа «Інститут стоматології та щелепно-лицевої хірургії Національної академії медичних наук України» не передбачена. 
Тому, враховуючи вищевикладене, до спеціального стажу період роботи позивачки з 02.10.1998 року по 02.12.2019 року не врахований. 
Таким чином, при підрахунку страховий стаж для призначенні пенсії позивачки складає – 33 років 7 місяців 12 днів, а стаж роботи по спеціальності складає – 12 років 5 місяців 4 дні (а.с. 55).
Також, відповідно до матеріалів справи (а.с. 45-46), 30 червня 2020 року позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про надання детального роз`яснення відмови у призначенні пенсії за вислугою років, переглянути пенсійну справу та вказати перелік документів, необхідних для отримання пенсії за вислугою років.
Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області листом №5833-5664/К-02/8-1500/20 від 13.07.2020 року (а.с. 17, 47 ) повідомило позивача про те, що згідно із положенням п. 2-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особам, які на день набрання чинності Закону України від 03.10.2017 року №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (11.10.2017) мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений ст. 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Закону України «Про пенсійне забезпечення». Пунктом «е» ст. 55 Закону передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров`я незалежно від віку, якщо вони мали стаж роботи за спеціальністю – станом на 01.04.2015 року не менше 25 років, на 01.01.2016 року – 25 років 6 місяців, на 11.10.2017 року – 26 років 6 місяців. Оскільки поданими документами стаж за спеціальністю менший, ніж встановлено Законом, у призначенні пенсії за вислугою років згідно заяви від 03.12.2019 року позивачці відмовлено. Періоди роботи з 02.10.1998 року 11.10.2017 року в Державній установі «Інститут стоматології та щелепно-лицевої хірургії Національної академії медичних наук України» не зараховані до спеціального стажу, оскільки зазначений заклад відсутній в Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою КМУ від 04.11.1993 року №909. У разі надання підтверджуючих документів на здійснення діяльності, пов`язаної з наданням медичних послуг, період роботи з 02.10.1998 року 11.10.2017 року можливо буде зарахувати до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, що і стало підставою для звернення позивачки до суду з цим позовом. 
Лист №5833-5664/К-02/8-1500/20 від 13.07.2020 року позивач отримала 17.08.2020 р. (а.с. 18).
Також, відповідно до матеріалів справи, копії трудової книжки ОСОБА_1 Серії НОМЕР_1 від 20.04.1995 року позивач, відповідно до наказу від 20.07.1989 року №44 з 01.09.1989 року прийнята на посаду медичної сестри шкільного відділу Дитячої міської Клінічної лікарні №3, наказом №68 від 15.04.1995 року переведена на посаду медичної сестри інфекційного відділення Дитячої міської Клінічної лікарні №3, наказом №38-к від 03.09.1998 року переведена з 04.09.1998 року до НДІ стоматології на посаду медичної сестри та наказом №102 від 02.12.2019 року звільнена за власним бажанням. 
Згідно  з довідкою Державної установи «Інститут стоматології та щелепно-лицевої хірургії Національної академії медичних наук України» від 17.12.2019 року №303 ОСОБА_1 дійсно працювала у Державній установі «Інститут стоматології та щелепно-лицевої хірургії Національної академії медичних наук України» на посаді сестри медичної відділення хірургічної реабілітації хворих із захворюванням щелепно-лицевої ділянки та відновлювальної реконструктивної стоматології з 06.08.1998 року по 02.12.2019 року.
Вказано у зазначеній довідці також і те, що посада медичної сестри передбачена переліком посад, робота на яких пов`язані з небезпечними та шкідливими  для здоров`я умовами праці, який затверджений наказом МОЗ України від 06.10.2005 р. №308/519 із змінами та доповненнями та Постановою Президії НАМН України від 24.11.1994 р. №14/1.
В довідці Державної установи «Інститут стоматології та щелепно-лицевої хірургії Національної академії медичних наук України» від 17.12.2019 року №303 зазначені і  відомості щодо перейменування установи, а саме:
- 29.09.2000 року  - Одеський науково-дослідний інститут стоматології перейменовано у Інститут стоматології Академії медичних наук України – наказ АМНУ №51 від 29.09.2000 р.;
- 28.12.2006 року - Інститут стоматології Академії медичних наук України перейменовано  у Державну установу «Інститут стоматології Академії медичних наук України» - постанова Президії АМНУ №16/2 від 28.12.2006 р.;
- 06.10.2011 р. - Державна установа «Інститут стоматології Академії медичних наук України» перейменована у Державну установу «Інститут стоматології національної академії медичних наук України» - постанова Президії НАМН №39/8 від 06.10.2011 р.;
- 26.07.2016 р. - Державна установа «Інститут стоматології національної академії медичних наук України» перейменовану у Державну установу «Інститут стоматології та щелепно-лицевої хірургії Національної академії медичних наук України» - постанова Президії НАМН №13/3 від 23.06.2016 р.
Додатково апеляційний суд зазначає, що відповідно до інформації з відкритих джерел, зокрема сайту Державної установи «Інститут стоматології та щелепно-лицевої хірургії Національної академії медичних наук України» (http://www.instom.od.ua) та Національної академії медичних наук України (http://amnu.gov.ua), з 1932 р. – Всеукраїнський державний інститут стоматології в Одесі; 1949 – Український науково-дослідний інститут стоматології; 1962 – Одеський науково-дослідний інститут стоматології, у 2000 році інститут увійшов до складу Національної академії медичних наук України, з 2007 року має назву, яку носить і сьогодні – Державна установа «Інститут стоматології Національної академії медичних наук України».
Відповідно до Статуту Національної академії медичних наук України, затвердженого загальним зборами НАМНУ 05.04.2016 року (http://amnu.gov.ua/statut-namn-ukrayiny/), Національна академія медичних наук України (далі – НАМН України) є вищою медичною науковою самоврядною організацією України, що заснована на державній власності (п.п. 1.1. Статуту).
НАМН України заснована Указом Президента України від 24 лютого 1993 р. № 59 (59/93). Статус національної Академії надано Указом Президента України від 24 лютого 2010 р. № 255 (255/2010) (п.п. 1.3. Статуту).
НАМН України має у своєму віданні наукові установи, організації, підприємства, об`єкти соціальної сфери, що забезпечують її діяльність (п.п. 1.6. Статуту).
Наукові установи НАМН України мають право засновувати вищі навчальні заклади з відповідних напрямів наукової діяльності (галузі знань) у порядку, передбаченому Законом України «Про вищу освіту», брати участь у забезпеченні навчального процесу та створювати на договірних засадах науково-навчальні об`єднання (п.п. 3.6. Статуту).
До складу наукових установ НАМН України відповідно до профілю їх діяльності можуть входити клініки, лікувально-діагностичні підрозділи, які є невід`ємною складовою наукових установ, де здійснюються наукові дослідження і надаються високоспеціалізована медична допомога та медичні послуги, діяльність яких визначається чинним законодавством і нормативними актами МОЗ України та НАМН України (п.п. 3.11. Статуту).
Державна установа «Інститут стоматології Національної академії медичних наук України» (http://www.instom.od.ua) у своїй структурі має адміністрацію, науково-дослідницькі відділи (лабораторії, сектори, організаційно-методичний відділ), клінічні відділи (поліклініка, відділення стоматології дитячого віку та ортодонтії; відділення хірургічної реабілітації хворих із захворюваннями щелепно-лицевої ділянки та реконструктивної стоматології; відділення вроджених незрощень обличчя; лікарський персонал); наукова діяльність; аспірантура; докторантура.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем до пенсійного органу документи є достатніми для призначення позивачу пенсії за вислугу років, а стаж роботи позивача в Державній установі «Інститут стоматології та щелепно-лицевої хірургії Національної академії медичних наук України» протиправно не зарахований до спеціального стажу, оскільки видом діяльності вказаної установи, відповідно до відомостей з ЄДРЮОФОПГФ, є діяльність лікарняних закладів. Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходів з того, що позивач  помилково просила скасувати рішення пенсійного органу №5833-5664/К-02/8-1500/20 від 13.07.2020 року, оскільки вказаний документ є листом – відповіддю на звернення позивача  від 30.06.2020 року, в той час як рішення про відмову  у призначені пенсії було прийняте 17.01.2020 року за №5/6.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Відповідно до  ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до ст. 8 основного Закону, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Статтею 19 Конституції України  встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 21 Конституції України закріплено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.
Відповідно до ст. 22 Основного Закону, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Згідно зі ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до преамбули Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. №1058-V, цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України, та основ законодавства України  про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Відповідно до п. 2-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 р. №2148-VIII (чинний з 11.10.2017 р.) мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р. №1788-ХІІ.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р. №1788-ХІІ, за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
Згідно із п. «е» ч. 1 ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р. №1788-ХІІ, (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин – 03.12.2019 року, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №2-р/2019 від 04.06.2019 року) право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, не залежно від віку.
Так, перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений Постановою КМУ №909 від 04.11.1993 року (надалі Перелік №909).
У розділі 2 «Охорона здоров`я» Переліку №909 передбачено такі найменування закладів і установ як, окрім іншого, лікарняні заклади, та найменування посади – лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад).
Пунктом 1-1 Примітки до Переліку №909, визначено, що лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), які працюють у навчальних закладах і установах, перелічених у розділі « 1. Освіта», відносяться до числа осіб, що мають право на пенсію за вислугу років.
Також, пунктом 2 Примітки до «Переліку №909 передбачено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.
Апеляційний суд зазначає, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом діяльності Державної установи «Інститут стоматології та щелепно-лицевої хірургії Національної академії медичних наук України» є діяльність лікарняних закладів.
Перелік закладів охорони здоров`я затверджений  наказом міністерства охорони здоров`я України №385 від 28.10.2002 року (із змінами), відповідно до якого та Пояснень до переліку (п.9), до лікувально-профілактичних закладів віднесені, окрім іншого клінічний заклад охорони здоров`я, який не менше ніж на 50 відсотків використовується для розташування структурних наукових і навчальних підрозділів (кафедри, лабораторії та ін.) вищих медичних навчальних закладів III, IV рівнів акредитації, закладів післядипломної освіти, науково-дослідних інститутів і спільної роботи із забезпечення лікувально-діагностичного процесу, підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації медичних кадрів та проведення і впровадження в практику медичних наукових досліджень. Лікувально-профілактичні заклади (лікарні, пологові будинки та інші), що входять до складу медичних науково-дослідних закладів або підпорядковані медичним науково-дослідним закладам, називаються клініками (п.10).
Основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 3, 20 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Тобто з наведеного вбачається, що уточнюючі довідки для підтвердження спеціального трудового стажу необхідно надавати лише в разі, коли відсутні відповідні відомості в трудовій книжці.
Матеріалами справи, зокрема копією трудової книжки позивача, підтверджено, відповідно до наказу від 20.07.1989 року №44 з 01.09.1989 року позивач прийнята на посаду медичної сестри шкільного відділу Дитячої міської Клінічної лікарні №3, наказом №68 від 15.04.1995 року переведена на посаду медичної сестри інфекційного відділення Дитячої міської Клінічної лікарні №3, наказом №38-к від 03.09.1998 року переведена з 04.09.1998 року до НДІ стоматології на посаду медичної сестри та наказом №102 від 02.12.2019 року звільнена за власним бажанням. 
Також матеріалами справи підтверджено та доводами апеляційної скарги не спростовано те, що в Державній установі «Інститут стоматології та щелепно-лицевої хірургії Національної академії медичних наук України», позивач, в період з 06.08.1998 року по 02.12.2019 року працювала на посаді медичної сестри відділення хірургічної реабілітації хворих із захворюванням щелепно-лицевої ділянки та відновлювальної реконструктивної стоматології.
Враховуючи встановлені під час розгляд  справи фактичні обставини, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції стосовно того, що не зважаючи на відсутність прямого посилання на ДУ Інститут стоматології та щелепно-лицевої хірургії Національної академії медичних наук України», зокрема, в наказі МОЗ № 385 від 28.10.2002 року, зазначена установа є закладом охорони здоров`я – лікувально-профілактичним закладом охорони здоров`я особливого типу, оскільки у своєму складі  має клінічні відділи, здійснює науково-дослідницьку діяльність.
При цьому апеляційний суд зазначає, що відсутність  прямої норми, зокрема в цій справі беззаперечної вказівки на установу в наказі МОЗ, за відсутності взагалі  конкретно-визначеного переліку закладів і установ охорони здоров`я, визначеного КМУ як то передбачено законом, не є  підставою для позбавлення позивача права на пенсійне забезпечення шляхом отримання  пенсії за вислугу років.
Оскільки, за сукупністю наведених вище факторів, ДУ Інститут стоматології та щелепно-лицевої хірургії Національної академії медичних наук України» можливо віднести до лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я, який здійснює свою основну діяльність  - діяльність лікарняних закладів, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції щодо протиправності не врахування апелянтом періодів роботи позивача з 02.10.1998 року 02.12.2019 року у Державній установі «Інститут стоматології та щелепно-лицевої хірургії Національної академії медичних наук України», що дає право на призначення пенсії за вислугу років.
Також апеляційний суд відхиляє доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права з посиланням на те, що суд першої інстанції не врахував правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 14.03.2020 року у справі №607/8932/16-а, на які посилався апелянт у відзиві на позовну заяву.
При цьому, апеляційний суд зазначає, що постанова у справі № 607/8932/16-а була ухвалена Верховним Судом 14.03.2019 року (ЄДРСР №80458004), та предмет спору у справі яка розглядалась Верховним Судом є іншим, ніж  спір, який виник між сторонами в справі, яка переглядається апеляційним судом. Так, у справі яка переглядалась Верховним Судом, спірним, було віднесення стажу роботи позивача на посадах медичного статиста, інструктора із санітарно-освітньої роботи в Комунальній установі Тернопільської обласної ради «Центр здоров`я», до стажу робити на посадах середніх медичних працівників установі установ охорони здоров`я робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, що  є іншим предметом спору ніж той, що  виник між сторонами у справі яка переглядається апеляційним судом.
Стосовно інших посилань апеляційної скарги апеляційний суд зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Крім того, апеляційним судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 21, 22, 46, 55 Конституції України, ст. 2-12, 72-78, 242, 257, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2020 року у справі №420/9597/20 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 26.03.2021 року.

Головуючий суддя 	 	Домусчі С.Д.	
Судді	    	Семенюк Г.В.    Шляхтицький О.І.