Справа № 135/1327/17
Провадження № 22-ц/801/608/2021
Категорія: 61
Головуючий у суді 1-ї інстанції Губко В. І.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року	Справа № 135/1327/17	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                Ковальчука О.В.,
суддів :                        Сала Т. Б., Шемети Т. М.,
за участі секретаря         Ліннік Я. С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , М`якохідської сільської ради Бершадського району Вінницької області, секретаря М`якохідської сільської ради Бершадського району Вінницької області Сіренко Тетяни Володимирівни про визнання заповіту нікчемним,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бершадського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій 23 листопада 2018 року в м. Бершадь суддею цього суду Губко В. І., зі складанням його повного тексту 03 грудня 2018 року, 
В С Т А Н О В И В:
В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , М`якохідської сільської ради Бершадського району Вінницької області (далі – М`якохідська сільська рада), секретаря М`якохідської сільської ради Сіренко Т. В. про визнання заповіту нікчемним, з урахуванням уточнених позовних вимог, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його рідна тітка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка була рідною сестрою його матері - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, яку, на підставі заповіту, прийняла рідна сестра позивача – ОСОБА_2 . Про прийняття спадщини сестрою позивач дізнався від працівників М`якохідської сільської ради на початку 2017 року.
ОСОБА_1 зазначає, що є спадкоємцем 5 черги після смерті тітки та, як пенсіонер у віці 72 років, має обов`язкову частку у спадковому майні.
ОСОБА_3 була юридично не освіченою, одинокою, ніколи не виходила заміж і не мала дітей, мала фізичні вади, а саме була глухонімою. 
Позивач вважає, що заповіт від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 , посвідчений секретарем М`якохідської сільської ради у 2007 році, є нікчемним, оскільки складений без дійсного волевиявлення спадкодавця з порушенням вимог «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України», зокрема, заповіт повинен був бути посвідчений в присутності не менше як двох свідків та сурдоперекладача, який своїм підписом засвідчує, що зміст заповіту відповідає волі заповідача. Заповіт від імені ОСОБА_3 було підписано її сестрою ОСОБА_4 , яка не могла бути присутня при його посвідченні, оскільки є матір`ю особи, на ім`я якої його складено, тобто зацікавленою особою. Водночас, ОСОБА_3 могла самостійно поставити підпис на заповіті, оскільки неодноразово ставила його при отриманні пенсії. Крім того, заповіт було посвідчено без врахування права на обов`язкову частку у спадщині ОСОБА_4 та позивача.
Пославшись на викладене та на положення ст. ст. 207, 1247, 1253, 1257 ЦК України, ОСОБА_1 просив суд визнати нікчемним заповіт від імені ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 .
Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 23 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із ухваленим рішенням, позивач, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, в апеляційній скарзі просив оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
У поданому на апеляційну скаргу відзиві відповідач зазначила, що оскаржуване позивачем рішення вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційний суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Постановою Вінницького апеляційного суду від 05 лютого 2021 року рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 23 листопада 2018 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено, визнано нікчемним заповіт, складений від імені ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , посвідчений секретарем виконавчого комітету М`якохідської сільської ради Бершадського району Вінницької області Сіренко Тетяною Володимирівною 05 жовтня 2007 року, зареєстрований в реєстрі за №208. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Постановою Верховного Суду від 13 січня 2021 року постанову Вінницького апеляційного суду від 05 лютого 2019 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції Верховний Суд виходив з того, що суд апеляційної інстанції належним чином не встановив, яким чином порушуються права ОСОБА_1 оспорюваним заповітом та, захищаючи його спадкові права шляхом визнання нікчемним заповіту, не звернув уваги на те, що позивач у встановленому законом порядку спадщину після смерті ОСОБА_3 не прийняв. Разом з тим, суд не встановив обставин прийняття матір`ю позивача – ОСОБА_4 спадщини після смерті своєї сестри ОСОБА_3 шляхом подання заяви про прийняття спадщини або ж внаслідок постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. 
Водночас, Верховний Суд погодився з висновками судів про відхилення доводів позивача про порушення його права на обов`язкову частку у спадщині, оскільки право на таку частку, відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України, мають лише спадкоємці першої черги за законом, якими ні позивач, ні його померла мати не являються.
Відповідно до ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Однак, рішення суду першої інстанції цим вимогам відповідає не в повній мірі, тому апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість не тільки у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 264 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов вірного висновку по суті спору, проте вказаних вимог процесуального закону в повній мірі не дотримався з огляду на таке. 
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_1 НОМЕР_1 його батьками є « ОСОБА_5 » та « ОСОБА_6 » (т. 1, а. с. 16).
Рішенням виконавчого комітету М`якохідської сільської ради Бершадського району Вінницької області № 36 від 17 травня 2007 року ОСОБА_4 призначено опікуном над пристарілою, інвалідом дитинства ОСОБА_3 (т. 2, а. с. 70).
05 жовтня 2007 року секретарем виконавчого комітету М`якохідської сільської ради Бершадського району Вінницької області Сіренко Т. В. посвідчено заповіт ОСОБА_3 , зареєстрований в реєстрі за №208, яким вона все своє майно заповіла своїй племінниці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . У зв`язку з тим, що заповідач ОСОБА_3 була глухонімою громадянкою, на її особисте прохання і в присутності секретаря сільської ради, заповіт підписано ОСОБА_4 (т. 1, а. с. 82).
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 , виданим виконавчим комітетом М`якохідської сільської ради Бершадського району Вінницької області (т. 1, а. с. 83). 
З матеріалів спадкової справи № 49/2013, розпочатої приватним нотаріусом Бершадського районного нотаріального округу Вінницької області Новокрещеновою Л. П. 30 квітня 2013 року та закінченої 24 грудня 2014 року, видно, що спадкове майно після смерті ОСОБА_3 прийняла ОСОБА_2 . Водночас, спадкова справа не містить даних про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 звернулися у передбачений законом шестимісячний строк з часу смерті спадкодавця із заявою про прийняття спадщини (т. 2, а. с. 2-61).
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 (т. 1, а. с. 17).
Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 08 грудня 2014 року встановлено факт, що ОСОБА_1 є сином покійної ОСОБА_4 (т. 1, а. с. 24).
24 грудня 2014 року приватним нотаріусом Бершадського районного нотаріального округу Вінницької області видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом (т. 1, а. с. 81). 
26 січня 2018 року виконкомом М`якохідської сільської ради Бершадського району Вінницької області видано довідку № 55 про те, що сім`я, в якій проживала до дня смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ), складалася з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ) – рідної сестри. ОСОБА_3 , згідно лікарського висновку, була глухонімою, але все розуміла і могла вимовляти, хоч і не чітко, деякі слова. Опікуном у неї була ОСОБА_4 . ОСОБА_1 в шестимісячний термін після смерті ОСОБА_3 з заявою про прийняття спадщини не звертався (т. 1, а. с. 154). 
18 лютого 2021 року на адресу апеляційного суду надійшло клопотання позивача про долучення до матеріалів справи письмових показань свідків, яке не приймається апеляційним судом з огляду на таке.
Згідно з ч. ч. 2, 4 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 83 ЦПК України).
Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (ч. 1 ст. 126 ЦПК України).
Відповідно до частин першої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
За змістом статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 1 ЦПК України). 
Принципи змагальності сторін та диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом є складовими основних засад цивільного судочинства. Зокрема принцип змагальності сторін покладає на кожну із них обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, суд лише сприяє їм у реалізації процесуальних прав.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не були подані до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен ураховувати як вимоги статті 83 ЦПК України щодо строків подання доказів, так і вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо обов`язку особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, а також виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. 
Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з висновками Верховного Суду у постанові від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19.
За таких обставин, оскільки докази, а саме пояснення свідків, без поважних причин не були подані позивачем до суду першої інстанції у встановлений процесуальним законом строк, отже у прийнятті цих доказів необхідно відмовити. 
Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Статтею 1247 ЦК України (в редакції, чинній на час посвідчення заповіту) передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту. Отже, на заповіт, як односторонній правочин розповсюджуються загальні норми цивільного законодавства стосовно підстав та наслідків визнання недійсності правочинів.
Відповідно до частин першої – п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою – и третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).
З огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Правочин може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим правочином прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.
Таким чином, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 439/212/14-ц, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2?4, 14, 215 ЦПК України передбачають право кожної особи на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.
Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. 
За правилами ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Частиною третьою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
За змістом частини першої статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
З урахуванням наведеного, висновків Верховного Суду та встановлених у справі обставин, зокрема того, що позивач не скористався своїм правом на прийняття спадщини після смерті тітки ОСОБА_3 , належних та допустимих доказів його постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини матеріали справи не містять, як і не містять доказів прийняття спадщини матір`ю позивача – ОСОБА_4 , апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та визнання заповіту недійсним, оскільки позивачем не доведено в установленому законом порядку наявності факту порушення оспорюваним заповітом його прав та охоронюваних законом інтересів.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні вимог, проте неправильно застосував норми матеріального права, отже рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 23 листопада 2018 року необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 23 листопада 2018 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.
Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.
Головуючий                                             О. В. Ковальчук
Судді :                                                  Т. Б. Сало
                                                                Т. М. Шемета
Повний текст постанови виготовлено 16 березня 2021 року.