ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року	Львів	Справа № 380/11095/20 пров. № А/857/3418/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Гінди О.М., Ніколіна В.В.,
за участю секретаря судового засідання                    Михальської М.Р.,
представника відповідача                                           Івасечко Н.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправними та скасування рішення, картки відмови,-

суддя (судді) в суді першої інстанції – Мричко Н.І., 
час ухвалення рішення – 11:42:00, 
місце ухвалення рішення – м. Львів, 
дата складання повного тексту рішення – 04 січня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

27 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до Галицької митниці Держмитслужби, в якому просила визнати протиправними та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів Галицької митниці Держмитслужби від 06.08.2020 №UA209000/2020/700065/2 та картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA209180/2020/00336 
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що для митного оформлення придбаного  транспортного засобу позивач подала відповідачу всі наявні у неї документи, проте відповідач безпідставно виніс вимогу про надання додаткових документів. Вважає, що спрацювання системи управління ризиками є лише рекомендацією та не може бути підставою для відмови в оформленні товару за самостійно заявленою декларантом митною вартістю товару. Крім цього, на підтвердження митної вартості товару позивач надала квитанцію про оплату від 14.07.2020, що спростовує доводи відповідача про ненадання банківських платіжних документів. На думку позивача, відповідач безпідставно не взяв до уваги висновок експертного автотоварознавчого дослідження з оцінки транспортного засобу від 30.07.2020 №9661. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення про коригування митної вартості товарів Галицької митниці Держмитслужби від 06.08.2020 №UA209000/2020/700065/2. Визнано протиправною та скасовано картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA209180/2020/00336. Стягнено з Галицької митниці Держмитслужби за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані із проведенням експертизи у розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) грн 00коп.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач подала до митного органу повний пакет документів на підтвердження повноти і достовірності заявленої митної вартості імпортованих товарів за основним методом, а, в свою чергу, відповідач не підтвердив належними доказами наявність у поданих позивачем документах розбіжностей, ознак підробки або відсутність всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару, чи відомостей щодо ціни, що фактично сплачена або підлягає сплаті за цей товар, правильність визначення митної вартості позивачем за основним методом відповідач не спростував, наявність належних підстав для коригування митної вартості відповідач не довів.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Галицька митниця Держмитслужби подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Доводи апеляційної скарги обгрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необгрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що декларантом не подано документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у ч. ч. 2-4 ст. 53 МК України. Галицькою митницею Держмитслужби відповідно до вимог ч. 6 ст. 54 прийнято рішення відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом митною вартістю. Банківські платіжні документи чи будь-які інші документи, які підтверджують факт здійсненої позивачем оплати за придбаний транспортний засіб, ні до митного оформлення разом із митною декларацією № UA209180/2020/036170 від 30 липня 2020 року, ані на вимогу митниці не надавались, а квитанція про оплату готівкою від 14.07.2020 року подана лише до матеріалів позовної заяви. В оскаржуваному рішенні чітко обгрунтовано необхідність перевірки спірних правовідносин та зазначено документи надання яких може усунути сумнів у їх достовірності, проте позивачем документів, які підтверджують оплату не було подано митному органу, а тому й не підтверджено одну із складових митної вартості - ціну, що була фактично сплачена. Також митний орган звертає увагу на те, ОСОБА_2 не міг в інтересах позивачки здійснювати оплату за транспортний засіб, оскільки платіжне доручення та рахунок –фактура датовані 14.07.2020 роком, а  довіреність ОСОБА_1 на повноваження ОСОБА_2 видана 20.07.2020 року. Щодо стягнення витрат пов`язаних із проведенням експертизи у розмірі 1500,00 грн, то вказане експертне дослідження було проведене за ініціативою позивача до звернення до суду з вказаним позовом, відтак вказані витрати не можуть бути віднесені до тих, які у розумінні КАС України, пов`язані з розглядом справи.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що судом першої інстанції було вірно встановлено обставини справи, а відтак оскаржуване рішення є законним і обгрунтованим. На підтвердження обгрунтованості заявленої митної декларації уповноваженою особою декларанта були подані всі необхідні документи, зокрема і на підтвердження заявленою митної вартості товару. Такі документи містять усі реквізити, необхідні для ідентифікації придбаного позивачем транспортного засобу. Звертає увагу, що до митного контролю уповноваженою особою позивач було надано , зокрема, рахунок – фактуру (інвойс) від 14.07.2020 року, в якому чітко вказано ціну договору, яка становить 11300 євро.   Вважає, що саме цей документ і є документом, який повинен використовуватися митними органами для цілей оподаткування товарів, що переміщуються громадянами через митний кордон України. В свою чергу, проведення оплати готівкою у розмірі 11300 євро за придбання позивачем транспортного засобу також підтверджується квитанцією від 14.07.2020. Крім цього, висновком експерта № 588/20 судової автотоварознавчої експертизи підтверджується заявлена позивачем вартість спірного автомобіля. Також звертає увагу на те, що витрати позивача на проведення автотоварознавої експертизи, є витратами, пов`язаними з розглядом справи в розумінні статті 132 КАС України, а відтак підлягають стягненню з відповідача.
В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, в своїх поясненнях покликався на доводи в ній викладені.
Позивач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.   
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Галицької митниці Держмитслужби, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 14.07.2020 позивач через свого представника придбала в Autopark Nabburg GdbR Buzijans Eduards und Rudite, Зауерцапфштрассе, 10, 92507 Наббург (Федеративна Республіка Німеччина) транспортний засіб марки Audi, модель: Avant 2.0TDI ultra S-line, № шасі: НОМЕР_2 , № технічного паспорта автомобіля: НОМЕР_3 , потужність кВт: 140 кВт, дата першого допуску до експлуатації: 06.05.2016, показник лічильника пробігу: 243,100 км, за ціною 11300,00 Євро. На підтвердження факту купівлі-продажу продавець видав рахунок-фактуру від 14.07.2020 № 20200714-06.
15.07.2020 сформовано експортну декларацію (MRN) № 20DE880130849701E6 щодо вивезення з Європейського Союзу транспортного засобу марки Audi, модель: Avant 2.0TDI ultra S-line, № шасі: НОМЕР_1 , № технічного паспорта автомобіля: НОМЕР_3 .
30.07.2020 уповноважена особа декларанта ОСОБА_3 подала до митного контролю митну декларацію № UA209180.2020.036170 на товар «Легковий автомобіль, бувший у використанні, призначений для використання на дорогах загального користування, марка: Audi, модель: А6, рік випуску - 2016, модельний рік - 2016, дата першої реєстрації - 06.05.2016, № кузова: НОМЕР_1 , № двигуна: невизначений, двигун-дизель, об`єм - 1968 см3, потужність - 140 kw, колір - чорний, колісна формула - 4x2, місць включаючи водія - 5, дверей - 5. Країна походження: Європейський Союз (EU)».
Уповноваженою особою декларанта було визначено митну вартість товару за основним методом, за ціною договору (рахунку-фактури від 14.07.2020 № 20200714-06), що становить 11300,00 Євро.
На підтвердження заявленої у митній декларації митної вартості транспортного засобу, уповноважена особа декларанта разом з митною декларацією від 30.07.2020 № UA209180.2020.036170 подала наступні документи: рахунок-фактуру (інвойс) (Commercial invoice) від 14.07.2020 № 20200714-06; декларацію про походження товару (Declaration of origin) від 14.07.2020 № 20200714-06; акт про проведення огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу від 25.07.2020 UA209040/2020/025535; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 06.05.2016 № НОМЕР_3 ; договір про надання послуг митного брокера б/н від 30.07.2020; довіреність НОН 990337 від 20.07.2020, заяву на посвідчення від 30.07.2020, фото від 30.07.2020; копію митної декларації країни відправлення (MRN) від 15.07.2020 №20DE880130849701Е6; сертифікат відповідності щодо індивідуального затвердження колісного транспортного засобу від 27.07.2020 UA.005.45214-20; паспортний документ фізичної особи, що дає право на перетин державного кордону України серії НОМЕР_4 від 10.08.2016; паспортний документ фізичної особи, що містить інформацію про місце постійного або тимчасового проживання на території України серії НОМЕР_5 від 16.11.1996; висновок експертного автотоварознавчого дослідження з оцінки транспортного засобу від 30.07.2020 № 9661; копії квитанцій від 24.07.2020 № 0.0.1781286034.1 та від 30.07.2020 № ПН 176 (попередня оплата за митне оформлення транспортного засобу).
Відповідач надіслав уповноваженій особі декларанта повідомлення наступного змісту: «Відповідно до ч. 3 ст. 53 Митного кодексу України від 13.03.2012 №4495-VII необхідне подання додаткових документів для підтвердження заявленої митної вартості товару, а саме: якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару - якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування; транспортні (перевізні) документи, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення товару; - висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями; копію митної декларації країни відправлення Декларант або уповноважена ним особа за власним може подати додаткові наявні у них документи для підтвердження заявленої ними митної вартості товару.».
На вказане повідомлення уповноважена особа декларанта надала відповідачу «відкриту» копію митної декларації країни відправлення (MRN) від 20.07.2020 №20DE880130849701Е6. Повідомила, що інших документів надати не може, просила здійснити митне оформлення транспортного засобу на підставі наданих документів.
06.08.2020 відповідач прийняв рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2020/700065/2, відповідно до якого визначено митну вартість імпортованого позивачем автомобіля у розмірі 13900,00 Євро.
Крім цього, відповідач прийняв картку відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA209180/2020/00336.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.
Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 49 МК України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Так, ч. 1 ст. 51 МК України передбачено, що митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 57 МК України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: основний – за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.
Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції) (ч. 2 ст. 57 МК України).
Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 57 МК України кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу. Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між органом доходів і зборів та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій орган доходів і зборів та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.
Згідно з ч. ч. 5, 6 ст. 57 МК України у разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями ст. 59 і 60 цього Кодексу за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному із продавцем покупцю відповідно до ст. 62 цього Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до ст. 63 цього Кодексу. При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.
У разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених ст. 64 цього Кодексу (ч. 8 ст. 57 МК України).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 58 МК України, метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується у разі, якщо: 1) немає жодних обмежень щодо прав покупця (імпортера) на використання оцінюваних товарів, за винятком тих, що: а) встановлюються законом чи запроваджуються органами державної влади в Україні; б) обмежують географічний регіон, у якому товари можуть бути перепродані (відчужені повторно); в) не впливають значною мірою на вартість товару; 2) щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів. Метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 52 МК України, заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою. Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з органом доходів і зборів; подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням органу доходів і зборів додаткової інформації.
Відповідно до ч. 1 ст. 53 МК України, у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.
Так, ч. 2 ст. 53 МК України визначено, що документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
Згідно з приписами ч. ч. 1, 2 ст. 54 МК України, контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості. Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у ч. 1 ст. 58 цього Кодексу.
Орган доходів і зборів може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у ч. ч. 2-3 ст. 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; надходження до органу доходів і зборів документально підтвердженої офіційної інформації органів доходів і зборів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості (ч. 6 ст. 54 МК України).
Так, ч. 7 ст. 54 МК України визначено, що у разі якщо під час проведення митного контролю орган доходів і зборів не може аргументовано довести, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, заявлена декларантом або уповноваженою ним особою митна вартість вважається визнаною автоматично.
Згідно ч. 1 ст. 55 МК України рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається органом доходів і зборів у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо органом доходів і зборів у випадках, передбачених ч.6 ст.54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.
Відповідно до ч. 3 ст. 53 МК України у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); виписку з бухгалтерської документації; ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; копію митної декларації країни відправлення; висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.
З системного аналізу вищенаведених норм, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що правовою підставою для винесення рішення про коригування митної вартості є: виявлення обставин щодо заявлення неповних та/або недостовірних відомостей про митну вартість товарів, у тому числі невірного визначення митної вартості товарів; невірне проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у ч. ч. 2-4    ст. 53 цього Кодексу; відсутності у поданих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у    главі 9 цього Кодексу; надходження до органу доходів і зборів документально підтвердженої офіційної інформації органів доходів і зборів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.
Крім цього, обов`язок доведення митної ціни товару покладений на позивача. При цьому, митний орган у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, яка була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, може витребувати додаткові документи.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 804/16271/15, від 15.05.2018 № 809/1260/17.
Матеріалами справи підтверджується, що підставою для прийняття рішення про коригування митної вартості товарів від 06.08.2020 №UA209000/2020/700065/2 слугувало те, що митна вартість заявлена декларантом не може бути визнана, у зв`язку з відсутністю документального підтвердження числових значень митної вартості та неподанням декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - третій статті 53 цього Кодексу (відсутні касові або товарні чеки, банківські платіжні документи). У митного органу виникли сумніви у правильності визначення митної вартості декларантом, оскільки заявлена митна вартість товару не підтверджена документально.
Так, дійсно, 30.07.2020 уповноважена особа декларанта позивача подала до митного контролю митну декларацію № UA209180.2020.036170 (а.с. 55).
Уповноваженою особою декларанта було визначено митну вартість товару за основним методом, за ціною договору (рахунку-фактури від 14.07.2020 № 20200714-06), що становить 11300,00 Євро (а.с. 55).
Не погоджуючись з заявлено позивачем митною вартістю автомобіля, відповідач виставив декларанту вимогу про надання додаткових документів, на підставі яких митна вартість буде визнана: якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару - за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару - якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування; транспортні (перевізні) документи, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення товару; - висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями; - копію митної декларації країни відправлення.
Апеляційний суд звертає увагу, що згідно повідомлення уповноваженої особи декларанта, на вимогу митниці не були надані обов`язкові для підтвердження заявленої митної вартості товарів документи, визначені частиною другою статті 53 Митного кодексу України, запитувані відповідачем у декларанта.
Із наведених у частині другій статті 53 Митного кодексу України документів позивачем подано лише рахунок-фактуру (інвойс) від 14.07.2020 № 20200714-06, в якому зазначено, що фірма Autopark Nabburg GdbR Buzijans Eduards und Rudite продала, а ОСОБА_4 та ОСОБА_5  придбали вище зазначений автомобіль за 11 300 євро (а.с. 16).
Тобто, операція купівлі-продажу імпортованого транспортного засобу проводилась з юридичною особою: фірмою Autopark Nabburg GdbR Buzijans Eduards und Rudite, яка зобов`язана вести бухгалтерський облік всіх здійснених нею операцій.
Таким чином, здійснена позивачем оплата по виставленому фірмою Autopark Nabburg GdbR Buzijans Eduards und Rudite рахунку 14.07.2020 № НОМЕР_2 за придбаний транспортний засіб мала б бути підтверджена квитанцією про оплату, фіскальним чеком або іншим платіжним документом.
Однак, будь-які платіжні документи, які б підтверджували факт сплати позивачем коштів за придбаний транспортний засіб, як до митного оформлення, так і на вимогу митниці не були подані.
Також, на думку суду апеляційної інстанції, є помилковим висновок суду першої інстанції, що факт оплати за транспортний засіб підтверджується рахунком-фактурою (інвойс) від 14.07.2020 № 20200714-06, оскільки рахунок-фактура, підтверджує лише договірну ціну автомобіля, яку покупець і продавець узгодили між собою, але не підтверджує її фактичну сплату. 
У свою чергу, платіжні документи, до митного оформлення не подавалися, зокрема: прихідний касовий ордер, касовий чек чи інший документ про прийняття визначеної суми готівкою, що свідчить про обґрунтованість сумнівів митного органу в об`єктивності заявленої митної вартості товару позивачем.
Стосовно висновків суду першої інстанції про те, що під час розгляду справи до суду на підтвердження здійснення оплати, позивачем була подана квитанція від 14.07.2020 року, то колегія суддів зазначає наступне. 
Так, матеріали справи містять квитанцію від 14.07.2020 року про здійснення оплати готівкою суми 11300 євро за автомобіль Audi А6 Avant 2.0TDI, дата першої реєстрації 06.05.16, заводський номер автомобіля НОМЕР_3 (а.с. 20).
З аналізу змісту зазначеної квитанції колегія суддів приходить до висновку, що така не може бути належним доказом на підтвердження факту сплати позивачем коштів за придбаний транспортний засіб, позаяк така квитанція не містить ні найменування платника, ні жодного посилання на рахунок –фактуру, який був виставлений позивачеві, чи будь-яких інших реквізитів за якими можна було б ідентифікувати придбаний позивачем автомобіль.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що рахунок – фактура від 14.07.2020 № 20200714-06 від 14.07.2020 року і платіжне доручення датовані одним днем, при цьому нотаріальна довіреність ОСОБА_1 на повноваження ОСОБА_2 видана 20.07.2020 року. На переконання колегії суддів, ОСОБА_2 не міг в інтересах позивачки здійснювати оплату за транспортний засіб  та отримувати такий в інтересах позивача. 
Таким чином, у матеріалах справи відсутні будь-які документи про фактичну оплату ОСОБА_1 за транспортний засіб - легковий автомобіль марки Audi А6 Avant 2.0TDI, дата першої реєстрації 06.05.16, заводський номер автомобіля НОМЕР_3 , що унеможливлює підтвердження заявленої митної вартості товару відповідно до п. 4 та п. 5 ч. 2 ст. 53, ст. 58, ст. 368 МК України.
Також не підлягає задоволенню, як похідна вимога, позовна вимога про визнання протиправною та скасування картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA209180/2020/00336.
Крім цього, з огляду на результат апеляційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач з дотриманням вимог ст. 58 МК України, здійснив визначення митної вартості імпортованого транспортного засобу, оскільки позивачем, на підтвердження заявленої митної вартості, не було подано, зокрема, будь –яких доказів здійснення оплати позивачем вартості автомобіля, а тому правомірно здійснено визначення митної вартості імпортованого транспортного засобу не за ціною договору як основним методом, а із застосуванням резервного методу, за достатніх на те підстав визначених ст. 59-63 МК України. Отже, рішення про коригування митної вартості товарів та картки відмови у прийнятті митної декларації прийнято правомірно і підстави для їх скасування відсутні. 
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції при задоволенні    позову допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття постанови про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст. ст. 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби задовольнити повністю.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 380/11095/20 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін  	
Повне судове рішення складено 22 березня 2021 року.