Ухвала
Іменем України
 
03 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 487/6896/15-ц
провадження № 61-18408ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Тітова М. Ю., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Колесніковим Віталієм Валерійовичем, на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 липня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 рокуу справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця, 
ВСТАНОВИВ: 
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 10 жовтня 2016 року, зміненого ухвалою Верховного Суду від 17 квітня 2019 року, задоволено позов прокурора м. Миколаєва в інтересах держави Україна, визнано незаконним та скасовані окремі пункти рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 
04 вересня 2009 року в частині затвердження проектної документації та передачі 
у власність  ОСОБА_2 земельної ділянки площею 697 кв.м по 
АДРЕСА_1 . Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 01 грудня 2009 року на ім`я ОСОБА_2 . Зобов`язано ОСОБА_1 повернути у комунальну власність спірну земельну ділянку. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
На підставі судового рішення Заводським районним судом м. Миколаєва видані виконавчі листи, в тому числі щодо зобов`язання ОСОБА_1 повернути 
у комунальну власність земельну ділянку площею 697 кв.м по АДРЕСА_1 .
Постановою заступника начальника Заводського відділу державної виконавчої служби в м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 25 березня 2020 року за виконавчим листом відкрито виконавче провадження № 61637954.
У травні 2020 року ОСОБА_1 , діючи через представника, звернулася до суду зі скаргою в якій просила: визнати неправомірними дії заступника начальника Заводського відділу Державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), пов`язані 
з відкриттям виконавчого провадження за заявою прокурора щодо примусового виконання виконавчого листа, виданого на користь не держави (державного органу), а територіальної громади (органу місцевого самоврядування); скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 25 березня 2020 року 
№ 61637954.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 липня 2020 року, залишеною без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року, в задоволенні скарги відмовлено. 
Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відкриваючи виконавче провадження, заступник начальника Заводського відділу державної виконавчої служби в м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)діяв в межах своїх повноважень та Закону України «Про виконавче провадження», а ОСОБА_1 не довела порушення своїх прав.
09 грудня 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Заводського районного суду 
м. Миколаєва від 01 липня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року. Посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, представник скаржника просить оскаржені судові рішення скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення скарги. 
ПредставникОСОБА_1 - ОСОБА_3 просить поновити строк на касаційне оскарження відповідно до частини другої статті 390 ЦПК України, посилаючись на те, що повний текст оскарженої постанови отримано 09 листопада 2020 року. На підтвердження зазначених обставин до касаційної скарги додано копію конверту в якому направлялася копія повного тексту постанови Миколаївського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року.
Згідно з частинами першою, другою статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Згідно з частиною першою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Ураховуючи те, що касаційну скаргу подано 09 грудня 2020 року, тобто протягом тридцяти днів з дня вручення судового рішення, суд дійшов висновку, що строк на касаційне оскарження підлягає поновленню відповідно до частини другої статті 390 ЦПК України.        
Касаційну скаргу подано з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження»  виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою прокурора 
у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді.
Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження»  виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
Закон України «Про виконавче провадження» передбачає перелік обставин, які 
є підставою для повернення виконавчого документу стягувачу, зупинення та закінчення виконавчого провадження (частина 4 статті 4, статті 37-39 Закону України «Про виконавче провадження»), і такий перелік є вичерпним.
За змістом статті 14 Закону України «Про виконавче провадження» прокурор, поряд з іншими особами, є учасником виконавчого провадження.
Відповідно до частини першої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає 
у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Повноваження прокурора брати участь у виконавчому провадженні при виконанні рішень у справі, в якій ним здійснювалося представництво, в тому числі, інтересів держави, передбачено частиною шостою статті 23 Закону «Про прокуратуру».
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства 
є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».
У частині першій статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Встановивши, що судове рішення у цій справі, яке підлягає виконанню, ухвалене за позовом прокурора м. Миколаєва в інтересах держави Україна, суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні скарги, оскільки відкриваючи виконавче провадження, заступник начальника Заводського відділу державної виконавчої служби в м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)діяв відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», а ОСОБА_1 не довела порушення своїх прав.
Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 
6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими, ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE 
v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою, а правильне застосовування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
У частині четвертій статті 394 ЦПК України передбачено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Поновити  ОСОБА_1  строк на касаційне оскарження ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 липня 2020 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою 
ОСОБА_1 , подану адвокатом Колесніковим Віталієм Валерійовичем, на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 липня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 рокуу справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                        Є. В. Краснощоков 
 
І. О. Дундар
 
М. Ю. Тітов