КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №761/37042/2019                                                                            Головуючий у І інстанції - Савицький О.А.
апеляційне провадження №22-ц/824/3663/2021                                      Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
16 березня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Немудрої Ю.П., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 листопада 2020 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Досугбудінвест», Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Компанія з обмеженою відповідальністю «Торпедо Лейже Лімітед» про визнання трудових відносин припиненими та зобов`язання вчинити дії, 
 
встановив:
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до ТОВ «Досугбудінвест», Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання трудових відносин припиненими та зобов`язання вчинити дії, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Досугбудінвест» №20/05-2014 від 20 травня 2014 року ОСОБА_1 призначено на посаду генерального директора ТОВ «Досугбудінвест». 
При цьому, одноособовий учасник товариства є Компанія з обмеженою відповідальністю «Торпедо Лейже Лімітед», яка фактично не опікується своїм підприємством та втратила до неї будь-який інтерес. 
Позивач надсилав листи на адресу одноособового учасника підприємства, проте будь-якої відповіді не було надіслано, а тому 10 липня 2019 року позивачем було підписано заяву про звільнення з посади генерального директора ТОВ «Досугбудінвест» з 19 серпня 2019 року за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України.
Разом з тим, позивач зазначає, що лист із заявою про звільнення та необхідності прийняття відповідних рішень, отримано одноособовим учасником не було. 
А тому у зв`язку з відсутністю будь-якої реакції з боку одноособового учасника товариства 19 серпня 2019 року позивачем було видано Наказ про його звільнення з посади генерального директора ТОВ «Досугбудінвест» та припинення виконання відповідних обов`язків. 
Однак, запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про те, що позивач є керівником підприємства досі є, що порушує його права на вільний вибір праці та повагу до особистого життя.
Просив визнати припиненими трудові відносини між ОСОБА_1 та ТОВ «Досугбудінвест». 
Зобов`язати ШРДА вилучити з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запис про ОСОБА_1 як керівника ТОВ «Досугбудінвест».
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 листопада 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через представника подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилався на те, що протоколом №20/05-2014 Загальних Зборів Учасників ТОВ «Досугбудінвест», ОСОБА_1 був призначений на посаду Генерального директора ТОВ «Досугбудінвест», а відповідно до виданого пізніше Наказу - приступив до виконання обов`язків у вказаному товаристві.
Тобто, позивач працевлаштувався у ТОВ «Досугбудінвест», з яким у нього й виникли трудові відносини. При цьому, позивач не працевлаштовувався до Компанії з обмеженою відповідальністю «Торпедо Лейже Лімітед», тому жодних трудових відносин саме із вказаною Компанією у позивача не виникало і не виникло. Відповідно, заявляти безпосередньо свої позовні вимоги до вказаної Компанії позивач не зобов`язаний.
Таким чином, трудові відносини виникли саме між позивачем та відповідачем-1, тому відповідачем за позовом у наведеній категорії справ є саме Товариство, в якому позивач займає посаду директора, тобто ТОВ «Досугбудінвест».
Відмовивши позивачу в задоволенні його позовних вимог, своїм рішенням суд першої інстанції фактично позбавив позивача права на працю, яку позивач бажає собі обрати і, якою заробляти собі на життя. Тобто в силу вказаного рішення суду першої інстанції позивач змушений і далі бути Директором ТОВ «Досугбудінвест» не за власним бажанням та проти своєї ж волі. 
Відповідно такі дії суду першої інстанції є незаконними та свідчать про порушення низки норм матеріального права.
Також суд першої інстанції незаконно та безпідставно порушив право Позивача на повагу до його приватного життя з огляду на наступне.
Наявність у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, який є відкритим для будь-яких третіх осіб, відомостей про те, що позивач є керівником відповідача-1, істотно порушує його право на повагу до свого приватного життя, оскільки доводить до третіх осіб інформацію, яка не відповідає дійсності. 
Отже, суд, відмовивши у задоволенні позовних вимог, фактично підтвердив законність порушення права позивача на повагу до його особистого життя, що є недопустимим.
Просив, скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 листопада 2020 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. 
Судом встановлено, що відповідно до протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Досугбудінвест» №20/05-2014 від 20 травня 2014 року ОСОБА_1 було призначено на посаду генерального директора ТОВ «Досугбудінвест», яке, в свою чергу, діє на підставі Статуту, затвердженого загальними зборами учасників товариства згідно з Протоколом №03/07-13 від 03 липня 2013 року.
При цьому, як вбачається зі Статуту товариства та Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців №1005755796, одноособовим учасником ТОВ «Досугбудінвест» є Компанія з обмеженою відповідальністю «Торпедо Лейже Лімітед».
Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на неможливість звільнитися з займаної посади за власним бажанням, оскільки множинні звернення до єдиного учасника ТОВ «Досугбудінвест» - Компанії з обмеженою відповідальністю «Торпедо Лейже Лімітед» про його звільнення з посади генерального директора залишились поза увагою
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов позивачем пред`явлено не до Компанії з обмеженою відповідальністю «Торпедо Лейже Лімітед», саме до компетенції якого належить призначення та звільнення керівника, як єдиного власника цього товариства, а до безпосередньо ТОВ «Досугбудінвест», яке, не порушувало прав і законних інтересів позивача, у зв`язку з чим є неналежним відповідачем у даній справі.
Крім того, позивачем не дотримано процедуру його звільнення, оскільки йому необхідно було повідомити одноособового учасника товариства про скликання позачергових Загальних Зборів для вирішення питання про звільнення члена Дирекції - генерального директора ТОВ «Досугбудінвест».
З висновками суду першої інстанції колегія суддів у повній мірі погодитись не може, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону з огляду на наступне.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. 
Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що відповідно до протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Досугбудінвест» №20/05-2014 від 20 травня 2014 року ОСОБА_1 призначено на посаду генерального директора ТОВ «Досугбудінвест». 
При цьому, одноособовий учасник товариства є Компанія з обмеженою відповідальністю «Торпедо Лейже Лімітед», яка фактично не опікується своїм підприємством та втратила до неї будь-який інтерес. 
Позивач надсилав листи на адресу одноособового учасника підприємства, проте будь-якої відповіді не було надіслано, а тому 10 липня 2019 року позивачем було підписано заяву про звільнення з посади генерального директора ТОВ «Досугбудінвест» з 19 серпня 2019 року за власним бажанням.
Позивач зазначає, що лист із заявою про звільнення та необхідності прийняття відповідних рішень, отримано одноособовим учасником не було, а тому у зв`язку з відсутністю будь-якої реакції з боку одноособового учасника товариства 19 серпня 2019 року позивачем було видано Наказ про його звільнення з посади генерального директора ТОВ «Досугбудінвест» та припинення виконання відповідних обов`язків. 
Однак, запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про те, що позивач є керівником підприємства досі є, що порушує його права на вільний вибір праці та повагу до особистого життя. 
Позивач просив суд визнати припиненими трудові відносини між ОСОБА_1 та ТОВ «Досугбудінвест». 
Зобов`язати ШРДА вилучити з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запис про ОСОБА_1 як керівника ТОВ «Досугбудінвест».
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені в частині першій статті 19 ЦПК України: суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. 
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Можна зробити висновок, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції і розглядають справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин в усіх випадках, крім справ, розгляд яких прямо визначений за правилами іншого судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне. 
По-друге, таким критерієм є суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа). 
Порядок створення та діяльності господарських товариств, одним із різновидів яких є товариство з обмеженою відповідальністю, урегульовано у низці нормативних актів, серед яких Цивільний кодекс України, Господарський кодекс України, Закон України від 19 вересня 1991 року № 1576-ХІІ «Про господарські товариства».
Відповідно до частини третьої статті 80 ГК України, товариством з обмеженою відповідальністю є господарське товариство, що має статутний капітал, поділений на частки, розмір яких визначається установчими документами, і несе відповідальність за своїми зобов`язаннями тільки своїм майном. 
Учасники товариства, які повністю сплатили свої вклади, несуть ризик збитків, пов`язаних з діяльністю товариства, у межах своїх вкладів.
Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про господарські товариства», товариством з обмеженою відповідальністю визнається товариство, що має статутний капітал, розділений на частки, розмір яких визначається установчими документами.
Відповідно до змісту ч.1 ст. 167 ГК України, корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.
Згідно із ч.3 ст.167 ГК України, корпоративними відносинами є відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.
Повноваженнями щодо управління товариством наділені учасники товариства, права яких передбачено у статті 10 Закону про господарські товариства.
Управління товариством здійснюють його органи, якими є загальні збори учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (частини перша, друга статті 97 ЦК України). 
Управління товариством здійснюють його органи, склад і порядок обрання (призначення) яких здійснюється відповідно до виду товариства (частина перша статті 23 Закону України «Про господарські товариства»).
Відповідно до ст.58 Закону України «Про господарські товариства», вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників.
У ч.1 ст.98 ЦК України передбачено, що загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі тих, що належать до компетенції інших органів товариства.
Компетенція загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю визначена у статті 59 Закону України «Про господарські товариства», яка також відсилає до статті 41 цього Закону. Відповідно до зазначених норм до компетенції зборів товариства з обмеженою відповідальністю, крім іншого, належить утворення і відкликання виконавчого та інших органів товариства (пункт «г» частини п`ятої статті 41 цього Закону).
Відповідно до ч.1 ст.99 ЦК України, загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. У ч.3 ст.99 ЦК України передбачено, що повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.
Із ч.1 ст.3 КЗпП України вбачається, що до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
За приписом ч.4 ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання. Корпоративні права учасників товариства є об`єктом такого захисту, зокрема у спосіб, передбачений ч.3 ст.99 ЦК України, згідно з якою повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.
Припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи (тобто розірвання з ним трудового договору) на підставі положень КЗпП України. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у ст.99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права.
Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, звільнення, відкликання членів виконавчого органу стосується також наділення їх повноваженнями на управління товариством або позбавлення таких повноважень на управління товариством. Хоч такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.
У зв`язку із цим припинення повноважень члена виконавчого органу товариства відповідно до ч.3 ст.99 ЦК України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою (чи можливою шкодою) для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.
Отже, зміст положень ч.3 ст.99 ЦК України надає право компетентному (уповноваженому) органу товариства припинити на свій розсуд повноваження члена виконавчого органу у будь-який час з будь-яких підстав.
Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права.
Конституційний Суд України у рішенні від 12 січня 2010 року №1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням ТОВ «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення ч. 3 ст. 99 ЦК України (у попередній редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 13 травня 2014 року № 1255-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів») зазначив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а саме корпоративних правовідносин, що виникають між товариством та особами, яким довірено повноваження з управління ним.
Висновок про необхідність розгляду зазначеної категорії справ у порядку господарського судочинства викладений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа №145/1885/15).
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року (справа №145/166/18).
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково визначив предметну юрисдикцію спору, розглянувши справу в порядку цивільного судочинства.
У частинах першій і другій статті 377 ЦПК України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 і 257 цього Кодексу.
У випадку якщо справа підлягає розгляду в порядку іншого судочинства, ніж подано позов, то суд відмовляє у відкритті провадження або закриває провадження у справі, якщо провадження у справі було відкрито.
Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 ЦПК України, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
За таких обставин колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасуванню, а провадження у справі закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255, частини першої статті 377 ЦПК України.
На виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду, протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови він може звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Керуючись ст.ст.255,368,374,377,381-384 ЦПК України, суд, -
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 листопада 2020 року скасувати, провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Досугбудінвест», Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Компанія з обмеженою відповідальністю «Торпедо Лейже Лімітед» про визнання трудових відносин припиненими та зобов`язання вчинити дії, закрити.
Роз`яснити позивачу, що даний спір відноситься до юрисдикції господарських судів, а також положення ч. 1 ст. 256 ЦПК України.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови виготовлено 17 березня 2021 року.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

С.О. Журба