ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
17 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 2607/8459/12
провадження № 61-17739 св 18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Крата В. І.
суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Тітова М. Ю., Русинчука М. М., 
 
учасники справи:
 
позивачі:  ОСОБА_1 ,ОСОБА_2 ,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» як правонаступник публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», 
 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»,підписану Харинською Дар`єю Сергіївною, на заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 серпня 2013 року в складі судді Богінкевич С. М. та на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 24 листопада 2015 року в складі колегії суддів Вербової І. М., Музичко С. Г., Поливач Л. Д.,
 
ВСТАНОВИВ :
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися в суд із позовом до ПАТ «УкрСиббанк» та просили визнати недійсними договір про надання споживчого кредиту від 24 вересня 2008 року № 11396776000, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк», та договір поруки від 24 вересня 2008 року № 230343, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк». 
 
Позов мотивують тим, що ніколи не підписували зазначені договори, про їх існування їм стало відомо лише після звернення ПАТ «УкрСиббанк» до суду з позовом до них про стягнення боргу за вищезазначеними договорами.
 
Зазначають, що укладення вказаних договорів без їх участі порушує їх права та суперечить вимогам закону.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 01 серпня 2013 року за клопотанням представника позивача замінено відповідача ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ «Кей-Колект», яке є його правонаступником.
 
Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 08 серпня 2013 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ТОВ «Кей-Колект» про визнання кредитного договору та договору поруки недійсними задоволено, договір про надання споживчого кредиту від 24 вересня 2008 року №11396776000, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк», а також договір поруки від 24 вересня 2008 року № 230343, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк», визнано недійсними.
 
Суд першої інстанції виходив із того, що підпис від імені ОСОБА_1 на кредитному договорі виконаний іншою особою, що підтверджується висновком спеціаліста від 02 березня 2012 року № 1-127 науково-дослідного експертно-криміналістичного центру УМВС України в Житомирській області, а підпис ОСОБА_2 на договорі поруки відсутній. 
 
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду 
 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 24 листопада 2015 року апеляційну скаргу представника ТОВ «Кей-Колект» відхилено, заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 серпня 2013 рокузалишено без змін.
 
Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи та дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, а доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують. 
 
Аргументи учасників справи
 
У січні 2017 року Харинська Д. С., яка діє на підставідовіреності в інтересах ТОВ «Кей-Колект», подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 серпня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 24 листопада 2015 року. 
 
У касаційній скарзі Харинська Д. С., яка діє на підставі довіреності в інтересах ТОВ «Кей-Колект», просить скасувати оскаржувані судові рішення як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ТОВ «Кей-Колект» про визнання кредитного договору та договору поруки недійсними.
 
Касаційну скаргу мотивує тим, що:
-          суди дійшли безпідставного висновку про визнання кредитного договору та договору поруки недійсними, оскільки висновок спеціаліста про не підписання ОСОБА_1 договору стосується лише кредитного договору, належних і допустимих доказів того, що договір поруки або договір іпотеки ОСОБА_1 не підписував, матеріали справи не містять;
-          в матеріалах справи наявний договір іпотеки від 24 вересня 2008 року, підписаний ОСОБА_1 та засвідченій приватним нотаріусом, який не був досліджений судом;
-           ОСОБА_1 підписав договір іпотеки, дав згоду щодо умов кредитування, що підтверджує визнання факту існування кредитного договору;
-          апеляційний суд не перевірив, чи здійснювалися позивачами платежі на погашення кредитної заборгованості, оскільки відповідно до довідки-розрахунку заборгованості за спірним кредитним договором за період з 24 вересня 2008 року по 23 вересня 2009 року ОСОБА_1 щомісячно вносилися кошти на рахунок банку.
 
Рух справи 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 розділу XIII ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» дана справа передана до Верховного Суду. 
 
06 червня 2019 року справу передано судді Антоненко Н. О. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 грудня 2019 року зупинено провадження в цій справі до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 145/2047/16 (провадження № 14-499цс19).
 
Ухвалами Верховного Суду від 09 лютого 2021 року відновлено касаційне провадження у цій справі та призначено до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 24 вересня 2008 року укладено договір про надання споживчого кредиту № 11396776000 між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк»), відповідно до пункту 1.2.1 якого ОСОБА_1 надано кредит шляхом зарахування на його поточний рахунок 728 265 грн строком до 24 вересня 2038 року під 15 % річних.
 
Для забезпечення зобов`язань за вказаним договором 24 вересня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 230343, за яким поручитель несе солідарну відповідальність за невиконання умов кредитного договору ОСОБА_1 .
 
Відповідно до висновку спеціаліста від 02 березня 2012 року № 1-127 науково-дослідного експертно-криміналістичного центру УМВС України в Житомирській області - підписи, графічне зображення яких розташоване в нижньому правому куті лицевої сторони копії договору, в графі «позичальник: ОСОБА_1 » зворотної сторони копії договору про надання споживчого кредиту з правилами № 11396776000 від 24 вересня 2008 року, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою. 
 
Суд установив, що копія договору поруки від 24 вересня 2008 року № 230343 не містить підпису ОСОБА_2 . 
 
Оригінали договорів кредиту та поруки суду не надані. 
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга подана до набрання чинності Закону України № 460-ІХ                         від 15 січня 2020 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», тому відповідно до пункту 2 прикінцевих та перехідних положень вищезазначеного закону розглядається у порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.
 
Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній                           до 08 лютого 2020 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню».
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».
 
Згідно зі статтею 60 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час розгляду справи) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
 
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; що кредитний договір укладається у письмовій формі.
 
Згідно частин першої та другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
В постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року в справі № 2-6315/11 (провадження № 61-23326св18) зроблено висновок, що «невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення. Виходячи зі змісту статті 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні. Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Щодо реальних договорів, для укладення яких, крім згоди сторін, вимагається передання майна або вчинення іншої дії, частина друга статті 640 ЦК України передбачає правило, за яким договір вважається укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України кредитний договір - це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».
 
Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (частина друга статті 1055 ЦК України).
 
Вирішуючи справу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановив, що позивач не підписував кредитний договір, що дає підстави вважати кредитний договір від 24 вересня 2008 року № 11396776000 між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСибанк» не укладеним у письмовій формі, а тому такий кредитний договір є нікчемним та не створює відповідних юридичних наслідків.
 
Відповідно до частини другої статті 548 ЦК України недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Отже, нікчемність договору кредиту спричиняє недійсність договору поруки. 
 
У пунктах 94, 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зазначено, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
 
У пунктах 69-73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
 
У зв`язку з наведеним підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору не має; договір поруки підлягає визнанню недійсним у зв`язку з нікчемністю кредитного договору. 
 
Доводи касаційної скарги висновки суду, зроблені з урахуванням висновку спеціаліста, не спростовують та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та дійшли безпідставного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним кредитного договору.
 
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Ураховуючи зазначене, наявні правові підстави скасування оскаржуваних судових рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині задоволення позовних вимоги про визнання недійсним кредитного договору з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову; рішення суду першої та апеляційної інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору поруки відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України підлягає залишенню без змін. 
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Враховуючи часткове задоволення вимог касаційної скарги з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кей-Колект» підлягають стягненню судові витрати, пов`язані з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 384 грн.
 
Керуючись статтями 402, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», підписану представником Харинською Дар`єю Сергіївною, задовольнити частково.
 
Заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 серпня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 24 листопада 2015 року в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення.
 
У задоволенні позову ОСОБА_1  до товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» як правонаступника публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним кредитного договору відмовити. 
 
Заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 серпня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 24 листопада 2015 року в частині позовних вимог про визнання недійсним договору поруки залишити без змін. 
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» 384 грн судового збору. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    В. І. Крат
 
Судді                                                                                                 Н. О. Антоненко 
 
                                                                                                            І. О. Дундар
 
                                                                                                            М. Ю. Тітов
 
                                                                                                            М. М. Русинчук