15.02.21
22-ц/812/92/21
Єдиний унікальний номер судової справи 487/3657/20
Номер провадження 22-ц/812/92/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

15 лютого 2021 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В., 

за участі:
відповідача ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника відповідача  ОСОБА_1 –    ОСОБА_2 рішення, яке ухвалено Заводським районним судом міста Миколаєва 12 жовтня 2020 року, під головуванням судді Нікітіна Д.Г. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів,

УСТАНОВИЛА:

У червні 2020 року  ОСОБА_3  звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що в період з 27 жовтня 2006 року по 24 травня 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 04 листопада 2013 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходів щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24 травня 2013 року і до повноліття дитини.
На підставі вказаного рішення 22 листопада 2013 року видано виконавчий лист, який звернуто до виконання до відділу виконавчої служби.
Між тим, в останній час у позивача суттєво змінився сімейний та матеріальний стан.
16 липня 2016 року позивач створив нову сім`ю та уклав шлюб з ОСОБА_6 . Від шлюбу має дочку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Як до одруження, так і після одруження позивач продовжує надавати матеріальну допомогу відповідачу на утримання дочки ОСОБА_4 , проти сплати аліментів не заперечує та планує і надалі надавати матеріальну допомогу до повноліття дитини.
В даний час позивач працює у Державному підприємстві «Стивідорна компанія «Ольвія» із заробітною платою приблизно 7 000 грн. на місяць. Дружина ОСОБА_8 працює вчителем фізкультури. Донька ОСОБА_7 ходить у дитячий садок.
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_3 просив змінити розмір аліментів, які стягуються з нього на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зменшивши розмір з 1/4 частки до 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.
Відповідач ОСОБА_1 надала до суду відзив, в якому просила у задоволені позову відмовити. Зазначала, що вказані позивачем у позовній заяві підстави для зменшення розміру аліментів не підтверджують зміну його сімейного та матеріального стану. 
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 12 жовтня 2020 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Змінено розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначений рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 04 листопада 2013 року по справі №487/4506/13-ц провадження 2/487/1986/13.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/5 частини заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня набрання рішення законної сили і до досягнення дитиною повноліття.
Відкликано виконавчий лист по справі №2/487/1986/13 виданий 22 листопада 2013 року Заводським районним судом міста Миколаєва.
В іншій частині позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп.
В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження зміни (погіршення) його матеріального стану, що є обов`язковою умовою згідно приписів ст.192 СК України для зміни розміру аліментів.
Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.
Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року і набула чинності 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до положень, що містяться у частинах 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року і набула чинності 27 вересня 1991 року) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 ст.157 цього Кодексу.
За змістом ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Статтями 180,181 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Стаття 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається, що 27 жовтня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 укладено шлюб, який зареєстровано у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції (а.с.6).
ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народилася дочка ОСОБА_4 (а.с.7).
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 24 травня 2013 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.8).
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 04 листопада 2013 року задоволено позов ОСОБА_1 про стягнення аліментів. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісяця у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24 травня 2013 року та до повноліття дитини (а.с.9).
На підставі виконавчого листа, виданого Заводським районним судом міста Миколаєва 22 листопада 2013 року, державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції 06 березня 2014 року відкрито виконавче провадження (а.с.10).
16 липня 2016 року ОСОБА_3 уклав шлюб з ОСОБА_10 , який зареєстровано у Миколаївському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (а.с.11).
Від шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_11 мають дочку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.12).
У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі №6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
Звертаючись до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилався на те, що він працює, але його доходи є такими, що він не спроможний виплачувати аліменти у присудженому судом розмірі та має законний обв`язок щодо утримання малолітньої дитини від іншого шлюбу, тобто посилався на зміну матеріального та сімейного стану.
Аналіз ст.192 СК України дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.
При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного, і зміни матеріального стану. 
Відповідно до ч.1 ст.81 СК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.80 цього Кодексу достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять предмета доказування.
Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції керувався тим, що у позивача змінився матеріальний стан, що є підставою для зменшення розміру аліментів.
Разом з тим, позивач не надав суду достатніх доказів на підтвердження погіршення його матеріального стану.
Факт народження у платника аліментів другої дитини та виникнення законного обов`язку щодо її утримання, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів на утримання іншої дитини.
Отже, звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, позивач належними та допустимими доказами не підтвердив погіршення його майнового стану, у тому числі, у зв`язку з народженням другої дитини. При цьому, останній не надав суду жодних доказів на підтвердження розміру своїх доходів, наявності в нього рухомого та нерухомого майна. 
Разом з тим, зменшення розміру аліментів у зв`язку з тим, що позивач має іншу дитину, без підтвердження погіршення його матеріального становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини від шлюбу з ОСОБА_1 – дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та суперечитиме її інтересам.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про зменшення розміру аліментів.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції ухвалено з неповним з`ясуванням обставин справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, через що підлягає скасуванню на підставі ст.376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу задоволено, то відповідно до ст.141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 1 261 грн. 20 коп. судового збору, сплаченого в апеляційній інстанції, а також на корить держави судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп. 
Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача  ОСОБА_1  -   ОСОБА_2  – задовольнити.
Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 12 жовтня 2020 року – скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.
В задоволенні позовних вимог  ОСОБА_3 до  ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів – відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. за подачу позовної заяви до суду першої інстанції.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 261 (одна тисяча двісті шістдесят одна) грн. 20 коп. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                                П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина
Повний текст судового рішення
складено 16 лютого 2021 року