Постанова  
Іменем  України
 
04 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 607/10943/15-ц
 
провадження № 61-3920св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на постанову Тернопільського апеляційного суду 
від 10 січня 2019 року у складі колегії суддів: Ткача З. Є., Міщія О. Я., 
Шевчук Г. М.,
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивовано тим, що 30 січня 2008 року між публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «АКПІБ»), правонаступником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи», та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний борг № 03-2/62, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 
40 000,00 дол. США для будівництва та ремонту житла, строком 
до 28 січня 2028 року, зі сплатою 11 % річних.
Належним чином ОСОБА_1 вказане зобов`язання не виконував, 
у зв`язку із чим станом на 24 квітня 2015 року виникла заборгованість 
у розмірі 75 153,36 дол. США, що еквівалентно 1 693 285,09 грн.
Ураховуючи викладене та уточнення позовних вимог, ТОВ «Кредитні ініціативи» просило суд стягнути на його користь з ОСОБА_1 заборгованість, яка виникла станом на 01 квітня 2017 року, у розмірі 1 663 506,67 грн, із яких: 38 497,00 дол. США (1 038 497,30 грн) - борг 
за кредитом; 21 167,09 дол. США (571 004,65 грн) - борг за відсотками; 2 001,95 дол. США (54 004,72 грн) - борг за комісією.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 
від 18 червня 2018 року у складі судді Грицака Р. М. позов ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за договором про іпотечний борг від 30 січня 2008 року 
№ 03-2/62 у розмірі 15 133,18 дол. США (396 762,00 грн) 
та 3 654,00 грн судового збору.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, 
не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки станом 
на час звернення позивача до суду з позовом відповідачем не було виконано рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 березня 2010 року у справі № 2-2194/10, тому наявні правові підстави для часткового задоволення позовних вимог та стягнення 
з відповідача на користь кредитора процентів за користування кредитними коштами в межах позовної давності, а саме за період з 01 квітня 2013 року до 31 березня 2016 року у розмірі 13 757,19 дол. США та комісії 
за надання та обслуговування кредиту у розмірі 1 375,99 дол. США.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 10 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 червня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» відмовлено.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора від 05 березня 2010 року у справі № 2-2194/10 про задоволення вимог кредитора про дострокове погашення усієї суми існуючих на той час строкової та простроченої заборгованості, кредитний договір припинив свою дію, а правовідносини сторін у справі, 
що ґрунтувалися на договорі про іпотечний борг від 30 січня 2008 року 
№ 03-2/62, зокрема, сплата на нарахування процентів та комісії, припинилися.
Водночас, задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань виникла заборгованість зі сплати процентів 
та комісії за надання кредиту, яка підлягає стягненню на підставі частини другої статті 625 ЦПК України.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення, суд апеляційної інстанції встановивши, що позивач пред`явив вимоги щодо стягнення заборгованості за відсотками та комісією, неустойки за невиконання умов договору (штраф), передбачені умовами кредитного договору та ураховуючи те, що позивач не заявляв вимог щодо стягнення з відповідача на його користь сум, встановлених статтею 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання, вважав, 
що застосувавши до спірних правовідносин положення статті 625 ЦК України, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства, передбачений частиною першою статті 13 ЦПК України, згідно із яким суд розглядає справи 
не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, 
в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2019 року до Верховного Суду, 
ТОВ «Кредитні ініціативи», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просило скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та помилкового скасування рішення суду першої інстанції.
ТОВ «Кредитні ініціативи» вважало, що, оскільки строк виконання кредитного зобов`язання визначено до 28 січня 2028 року та сторонами кредитного договору від 30 січня 2008 року було погоджено збільшення строку позовної давності до 10 років, тому товариство має повне право 
на задоволення вимог щодо стягнення відсотків та комісії за фактичне користування боржником кредитними коштами до повного погашення заборгованості, а отже суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2019 року було поновлено 
ТОВ «Кредитні ініціативи» строк на касаційне оскарження постанови Тернопільського апеляційного суду від 10 січня 2019 року, відкрито касаційне провадження у справі та витребувано цивільну справу 
№ 607/10943/15-ц із Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.
У травні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У квітні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 
на касаційну скаргу, у якому зазначено, що оскаржуване судове рішення 
є законним та обґрунтованим.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
30 січня 2008 року між ПАТ «АКПІБ» та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний борг № 03-2/62 (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 40 000,00 дол. США для будівництва та ремонту житла, строком до 28 січня 2028 року, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 11,0 % річних 
та щомісячної комісійної винагороди у розмірі 0,1% від кредитної заборгованості (а. с. 8-14).
17 грудня 2012 року між ПАТ «АКПІБ» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого, банк відступив останньому права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними між ПАТ «АКПІБ» та фізичними особами, зокрема 
із ОСОБА_1 . Разом із правами вимоги до покупця перейшли всі пов`язані з ними права, зокрема, права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов`язкових платежів (а. с. 17-27).
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 
від 05 березня 2010 року у справі № 2-2194/10 звернуто стягнення 
на предмет іпотеки, а саме садовий будинок 
АДРЕСА_1 , та земельну ділянку для ведення садівництва, площею 0,06 га, які на праві власності належать ОСОБА_2 , у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 30 січня 2008 року № 03-2/62, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «АКПІБ», у розмірі 332 563,76 грн, що еквівалентно 
41 570,47 дол. США; стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 910,00 грн судових витрат. Вказане судове рішення набрало чинності.
26 жовтня 2015 року у справі № 607/16609/15-ц Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області постановлено ухвалу, якою замінено сторону виконавчого провадження, а саме стягувача ПАТ «АКПІБ» на його правонаступника ТОВ «Кредитні ініціативи», у виконавчому провадженні, відкритому на підставі виконавчого листа № 2-2194/10, виданого 14 травня 2010 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області на підставі судового рішення від 05 березня 
2010 року у справі № 2-2194/10.
Ухвалене 05 березня 2010 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області рішення у справі № 2-2194/10 було виконано, 
що підтверджувалося сторонами під час розгляду цієї справи у суді апеляційної інстанції, а також постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції Драпак Г. В. про закінчення виконавчого провадження від 31 березня 2016 року, згідно з якою було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме садовий будинок АДРЕСА_1 , та земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,06 га, розташовану на території Петриківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, які належали 
ОСОБА_2 , у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 30 січня 2008 року № 03-2/62, у розмірі 329 861,67 грн, 
що еквівалентно 41 570,47 дол. США.
У вказаній постанові зазначено, що борг у розмірі 331 681,67 грн перераховано згідно із платіжним дорученням від 30 березня 2016 року 
№ 333. Виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-2194/2010, виданого 14 травня 2010 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області на звернення стягнення 
на предмет іпотеки, закінчено (а. с. 69).
2.     Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», положеннями якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Частинами першою та другою статті 400 Цивільного процесуального кодексу України (тут і далі в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
Касаційна скарга ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором, який укладається у письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, 
а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або 
у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Системний аналіз змісту статей 599, 1049, 1054 ЦК України свідчить, 
що належним виконанням кредитного договору є зарахування 
на узгоджений сторонами рахунок кредитора суми кредиту, передбачених договором процентів та можливих штрафних санкцій у разі їх нарахування.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати достроково повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно 
до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
Таким чином, пред`явлення ПАТ «АКПІБ», правонаступником якого 
є ТОВ «Кредитні ініціативи», позову про звернення стягнення на предмет іпотеки свідчить про те, що кредитор використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів та на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, порядку сплати процентів 
за користування кредитом.
У разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Тобто після зміни кредитором строку виконання основного зобов`язання право кредитодавця нараховувати інші передбачені договором платежі припинилося. 
Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 (провадження 
№ 14-10цс18), від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).
Встановивши, що кредитор використав право, надане йому частиною другою статті 1050 ЦК України, та змінив строк виконання основного зобов`язання звернувшись до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, за наслідками якого Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області ухвалив рішення, яке ОСОБА_1 виконав, 
що підтверджується постановою державного виконавця від 31 березня 
2016 року про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку зі сплатою боргу в повному обсязі, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про припинення у ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, 
що позивач має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, проте таких вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» не заявляло.
Отже, суд апеляційної інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та надав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Посилання у касаційній скарзі як на підставу для скасування оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції на порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, колегія суддів відхиляє, оскільки вони зводяться до незгоди заявника 
з висновками суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України
(у редакції, чинній на час звернення із апеляційною скаргою).
Інші доводи касаційної скарги не спростовують законність 
та обґрунтованість судового рішення, а також містять посилання на факти, 
що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій.
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права 
та порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» залишити без задоволення.
Постанову Тернопільського апеляційного суду від 10 січня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               С. Ф. Хопта

Є. В. Синельников

В. В. Шипович