ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«22» лютого 2021 року
м. Харків
справа № 645/994/19
провадження № 22ц/818/1294/21
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Хорошевського О.М., Яцини В.Б.
за участю секретаря – Дмитренко А.Ю.
учасники справи: 
позивачі – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представниця позивачів – ОСОБА_3 ,
відповідачка – ОСОБА_4 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2020 року в складі судді Сілантьєвої Е.Є.
в с т а н о в и в:
У лютому 2019 року  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 про припинення та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що 13 листопада 2006 року ними та їхніми батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 приватизована квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їхній батько ОСОБА_5 . Належну йому ј частину вказаної квартири успадкували вони як його сини та його дружина ОСОБА_6 у рівних частках, по 1/12 частині.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла їхня мати ОСОБА_6 . Належну їй на праві власності в порядку приватизації ј частину квартири та 1/12 частину, отриману в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка, успадкували вони як її сини, а також її дочка – ОСОБА_4 , у рівних частках, по 1/9 частині.

Вказали, що таким чином їм належить по ј частки квартири на підставі свідоцтва про право власності, по 1/12 частки в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 та по 1/9 частки в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_6 , що в сукупності складає по 4/9 частки квартири кожному.

Натомість, ОСОБА_4 належить лише 1/9 частка квартири в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_6 .

Зазначили, що загальна площа спірної квартири складає 66,2 кв м, тобто кожному з них належить по 29,4 кв м, а відповідачці - 7,4 кв м. Спільне проживання з відповідачкою не можливе, у зв`язку з чим вони неодноразово пропонували їй вирішити питання добровільно шляхом компенсації її частки, але вона відмовляється. 

Просили припинити право власності ОСОБА_4 на 1/9 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ними право власності на 1/9 частки квартири за вказаною адресою, належну ОСОБА_4 , в рівних частках з виплатою ОСОБА_4 грошової компенсації у розмірі 40 000,00 грн.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2020 року у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 – відмовлено; зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області повернути ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі по 30 535,00 грн, що були внесені на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області; судові витрати віднесено за рахунок позивачів.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через представника подали апеляційну скаргу, в якій просили рішення суду – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги висновок експертизи, яким підтверджено неможливість поділу квартири в натурі, в якій також зазначено, що частка відповідачки є незначною та спільне користування майном не можливо.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що доказів наявності у відповідачки іншого житла на праві власності та згоди на отримання компенсації за її частку не надано, а тому припинення права відповідачки на 1/9 частину спірної квартири завдасть істотної шкоди її інтересам.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 13 листопада 2006 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 приватизована квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 65,5 кв м. що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 -ц1 (а. с. 17-18).

З технічного паспорта на вказану квартиру вбачається, що вона складається з трьох кімнат, житловою площею 46,3 кв м, загальною площею 66,2 кв м (а. с. 8-10). 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 (а. с. 16). 

Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді належної йому в порядку приватизації ј частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначена частка успадкована у рівних частках (по 1/12) його синами ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та дружиною ОСОБА_6 

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 (а. с. 15).

Належну їй на праві власності в порядку приватизації 1/4 частину квартири та 1/12 частину, отриману в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_5 , успадкували її сини ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а також її дочка ОСОБА_4 , у рівних частках (по 1/9).

10 жовтня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали свідоцтва про право на спадщину за законом № 2-192, 2-194 після смерті батька ОСОБА_5 на 1/12 частки зазначеної квартири кожний, а також свідоцтва про право на спадщину за законом № 2-193, 2-195 після смерті матері ОСОБА_6 на 1/9 частки квартири кожний (а. с. 11-14).

Таким чином, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить по ј частки квартири на підставі свідоцтва про право власності, по 1/12 частки в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 та по 1/9 частки в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_6 , що в сукупності складає по 4/9 частки квартири кожному.

ОСОБА_4 прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_6 , подавши 23 червня 2018 року відповідну заяву до нотаріуса. 1/3 частина спадкового майна ОСОБА_6 залишена відкритою для неї, що підтверджується листами Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори від 03 травня 2019 року № 1296/01-16 та Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори від 25 травня 2019 року № 59/01-16/П (а. с. 81, 85-86).

Зі звіту про незалежну оцінку майна – квартири, загальною площею 66,2 кв м, житловою площею 46,3 кв м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , виконаного станом на 18 лютого 2019 року на замовлення ОСОБА_2 вбачається, що оціночна вартість об`єкта оцінки на дату оцінки становить: 360 867,00 грн без урахування ПДВ (а. с. 26-40).

Як вбачається з висновку експерта Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса № 13066/28766 від 08 січня 2020 року розподілити спадкову квартиру АДРЕСА_2 в натурі, згідно з ідеальними частками кожного із співвласників не надається можливим з причин, вказаних у дослідженні. Надати варіанти розподілу квартири АДРЕСА_2 , що найбільш відповідають часткам співвласників не надається можливим з причин, вказаних у дослідженні. Ринкова вартість 1/9 частки квартири АДРЕСА_2 станом на час проведення експертизи становить 61 070,00 грн без ПДВ (а. с. 108-135).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час розгляду справи судом першої інстанції внесено грошові кошти в розмірі по 30 535,00 грн на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області на підставі ухвали Фрунзенського районного суду у м. Харкові від 27 травня 2020 року (а. с. 157-159, 181).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За правилом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоча ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

У частинах першій, другій статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Одночасно за правилами частини першої статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. 

Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено лише за умови, що завдана шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Питання про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Аналогічні висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18), постановах Верховного Суду від 07 червня 2018 року у справі № 442/3737/15-ц, провадження № 61-12269св18, від 09 липня 2018 року у справі № 725/1570/16-ц, провадження № 61-22923св18, від 06 лютого 2019 року у справі № 668/4308/15-ц, провадження № 61-33594св18, від 13 лютого 2019 року у справі № 460/3003/16, провадження № 61-28533св18, від 14 лютого 2019 року у справі №552/1996/18, провадження № 61-43760св18.

Згідно з частиною другою статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою.

Як установлено судом, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками по 4/9 частини квартири АДРЕСА_2 . Іншою її співвласницею є ОСОБА_4 , якій належить 1/9 частини цієї квартири.

Зазначена квартира трикімнатна, житловою площею 46,3 кв м, загальною площею 66,2 кв м, тобто на 1/9 частину відповідачки припадає 5,14 кв м житлової площі та 7,4 кв м загальної площі.

Між сторонами як співвласниками нерухомого майна згоди щодо користування належними їм частками не досягнуто.

Висновком експерта Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса № 13066/28766 від 08 січня 2020 року встановлено, що розподілити квартиру АДРЕСА_2 в натурі не є можливим.

Разом з тим, позивачами не доведено, що припинення права власності відповідачки на частку у квартирі не завдасть істотної шкоди її інтересам.

Доказів того, що ОСОБА_4 забезпечена іншим житлом, має у власності інше нерухоме майно, окрім спірної частки квартири, суду не надано.

У свідоцтвах про право на спадщину, виданих позивачам після смерті матері, вказано, що ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 11). Водночас, з інформації щодо спадкових справ, наданої Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою та Четвертою Харківською міською державною нотаріальною конторою вбачається, що із заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Інформація з реєстру територіальної громади м. Харкова щодо місця проживання ОСОБА_4 відсутня (а. с. 39).

В суді апеляційної інстанції представниця позивачів пояснила, що ОСОБА_4 має інше житло, яке належить їй на праві власності та надала копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, з якого вбачається що ОСОБА_4 є співвласницею кімнати №2 квартири АДРЕСА_4 , однак в ньому не зазначено, яка саме частка належить ОСОБА_4 . 

Отже, точних відомостей щодо місця проживання ОСОБА_4 на даний час матеріали справи не містять. 

Враховуючи те, що доказів того, що ОСОБА_4 має на праві власності інше придатне для проживання житло, матеріали справи не містять, припинення права власності відповідачки на частку нерухомого майна завдасть їй істотної шкоди та порушить принцип рівності прав співвласників, який забороняє обмеження прав одних співвласників за рахунок інших. Про що правильно зазначив суд першої інстанції в своєму рішенні.

Крім того, як вбачається з висновку експерта, ринкова вартість 1/9 частки квартири АДРЕСА_2 станом на час проведення експертизи становить 61 070,00 грн, тоді як у позові ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили стягнути з них компенсацію вартості у меншому розмірі, а саме 40 000,00 грн, та позовних вимог в подальшому не змінювали.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки немає достатніх правових підстав для припинення права власності ОСОБА_4 на належну їй частку в праві спільної часткової власності на квартиру. При цьому судова колегія зазначає, що саме по собі внесення коштів на депозитний рахунок не є безперечною підставою для задоволення позовних вимог. Судом першої інстанції правильно зазначено, що відповідачка не надавала своєї згоди саме на отримання компенсації вартості своєї частки у майні, а не на внесення позивачами коштів, як вони зазначили в апеляційній скарзі, тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в цій частині судова колегія відхиляє. 

Посилання  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги висновок експертизи, яким підтверджено неможливість поділу квартири в натурі, що частка відповідачки є незначною та спільне користування майном неможливо, не спростовують наведені вище висновки суду та не є підставою для припинення права власності відповідачки на частину належного їй житлового приміщення, оскільки відсутність технічної можливості реального поділу об`єкта нерухомого майна, розмір частки відповідачки та неможливість спільного користування майном допускається лише за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. У даному випадку судом встановлено істотність шкоди, яка може бути завдана відповідачці припиненням її частки у спільному майні, яка є її єдиною власністю.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 1 ч. 1 ст.374, ст. 375, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                          І.В. Бурлака

Судді                                                                  О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 26 лютого 2021 року.