ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1374/21 Справа № 206/5732/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Румянцев О. П. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 46 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2020 року по справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , третя особа Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2019 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , третя особа Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. 
З урахуванням уточнених позовних вимог позовні вимоги мотивовані тим, що позивач на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку №1121 від 30 листопада 2018 року є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . До моменту придбання вищевказаного житлового будинку, він на праві власності належав ОСОБА_1 , однак договір купівлі-продажу №1121 від 30 листопада 2018 року, укладено між ним та ОСОБА_4 , який діяв на підставі довіреності від 09 листопада 2017 року за реєстровим №704, від імені ОСОБА_1 . 
Після придбання спірного житлового будинку, йому стало відомо, що за вищевказаною адресою зареєстровані члени сім`ї колишнього власника житла, а саме:  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5  та ОСОБА_6  Жодна із вказаних осіб не є членом його сім`ї чи його родичем. Вищевказані особи з моменту придбання ним житлового будинку  АДРЕСА_1 , по теперішній час, за адресою реєстрації не проживають. Усна домовленість стосовно проживання в будинку  АДРЕСА_1 , мала місце лише із  ОСОБА_6 . Згідно домовленості, він немає до останнього претензій щодо його права користування вказаним житловим будинком. Будь-яких чи письмових домовленостей між іншими особами, які зареєстровані за адресою:  АДРЕСА_1 , та ним стосовно їх проживання у належному йому на праві власності житловому будинку, який розташований за вказаною вище адресою не існує. Просить визнати  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4  та ОСОБА_5  такими, що витратили право користування житловим будинком  АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття останніх з реєстраційного обліку. 
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2020 року позов задоволено та ухвалено визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме домоволодінням АДРЕСА_1 ; вирішено питання стосовно судових витрат.
Рішення суду мотивовано тим, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не проживають у спірному житлі та, фактично, є сторонніми особами для позивача, оскільки факт реєстрації відповідачів у будинку здійснює перешкоди позивачеві у здійсненні його права власності, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 30 листопада 2018 року, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.40-41).
Крім позивача в будинку також зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї №5260, виданою 09 вересня 2019 року Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (а.с.42).
Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за місцем реєстрації не проживають, спільного господарства не ведуть, особистих їх речей не виявлено, фактично за адресою проживають: ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , що підтверджується актами обстеження від 03 грудня 2018 року, 22 травня 2019 року та 26 вересня 2019 року (а.с.43-45).
Задовольняючи позовні вимоги районний суд обґрунтовано виходив з того, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не проживають у спірному житлі та, фактично, є сторонніми особами для позивача, оскільки факт реєстрації відповідачів у будинку здійснює перешкоди позивачеві у здійсненні його права власності, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно з ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Позивачем доведено, що йому належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України - власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.34 постанови “Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав” від 07 лютого 2014 року №5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п.3 ч.1 ст.346) із зняттям останнього з реєстрації.
Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Зазначене відповідає правовому висновку, який міститься у Постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року № 6-158цс14. Крім того, тотожного висновку дійшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 595/1271/16-ц. 
Колегія суддів наголошує на тому, що відповідачі не є членом сім`ї позивача ОСОБА_2 , який придбав житловий будинок на підставі договору купівлі-продажу.
Виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком.
Отже, права членів сім`ї власника будинку на об`єкт власності є похідними від прав самого власника.
Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об`єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).
Доводи апеляційної скарги про те, що тривалий час проживання в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне її виселення з відповідного житла є неправомірним втручанням в приватну сферу особи, порушення прав на повагу до житла, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки враховуючи припинення права власності ОСОБА_1 на спірний будинок та похідний характер прав відповідачів на користування будинком від прав колишнього власника, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову. 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не встановлено чи має він та інші відповідачі інше місце проживання, тоді як визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням фактично позбавляє права на житло, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки встановлення наявності майна у зареєстрованих осіб необхідно зазначати лише за наявності поставленого питання про виселення, тоді як в даному позові питання про виселення осіб не ставилось.
Крім того, доводи апелянта про те, що за проданий будинок позивач повністю не розрахувався, а тому підстави для задоволення позову відсутні, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно розділу 3 Договору купівлі-продажу від30 листопада 2018 року продаж будинку за домовленістю сторін вчиняється за 1086406 грн., які були одержані Продавцем від Покупця до оформлення цього договору (п.3.1). Сторони підтверджують факт повного розрахунку за проданий будинок (п. 3.2). 
Інші доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко