П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

19 лютого 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/3204/20	
Головуючий в 1 інстанції: Мельник О.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Турецької І. О.,
суддів – Стас Л. В., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просив визнати бездіяльність щодо ненадання вихідних днів для відпочинку протиправною та зобов`язати здійснити виплату грошової компенсації за невикористанні дні відпочинку терміном 82 (вісімдесят дві) доби, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення.

Підставами для задоволення позову, ОСОБА_1 зазначив приписи Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 р. №2011-ХІІ (далі - Закон 2011-ХІІ) та приписи Закону України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України".
За його поясненнями, даними законодавчими актами встановлено, що для військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової військової служби, встановлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями, а для військовослужбовців строкової військової служби і курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів та курсантів вищих навчальних закладів, які мають військові навчальні підрозділи, навчальних центрів (частин) - шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем.
Вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для всього особового складу, крім військовослужбовців, залучених до виконання службових обов`язків.
Офіцерам, військовослужбовцям військової служби за контрактом, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня.
Аналіз наведеного законодавства, на думку позивача, дає підстави для висновку, що у випадку невикористання військовослужбовцем, в період проходження служби, відпочинку за виконання службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні, роботодавець повинен, при звільненні, виплатити грошову компенсацію за всі дні невикористаного відпочинку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішуючи спір по суті та відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що спеціальне законодавство, що регулює спірні правовідносини, не встановлює підстав для виплати компенсації за невикористані дні відпочинку.

Щодо застосування для вирішення даного спору трудового законодавства, зокрема, ст.ст. 72,73 КЗпП України, суд першої інстанції відзначив, що на спірні правовідносини воно не розповсюджуються, оскільки питання оплати праці військовослужбовця врегульоване спеціальними нормами.

На думку суду першої інстанції, Кодекс законів про працю України регулює відносини працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини, ураховуючи, що  роботодавець може самостійно встановлювати більш високі рівні оплати праці за роботу в такі дні на підставі ст. 97 КЗпП і ст. 15 Закону "Про оплату праці" від 24.03.1995 р. № 108/95-ВР.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

ОСОБА_1 , вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги скаржник указує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що відсутність врегулювання в спеціальному законодавстві питання отримання військовослужбовцем, у разі звільнення з військової служби, грошової компенсації за дні невикористаного відпочинку у зв`язку з виконанням службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні, позбавляє суд застосовувати до даних правовідносин приписи ст. ст. 73 та 107 КЗпП України.
Скаржник вважає, що суд першої інстанції повинен був взяти до уваги його участь в Антитерористичній операції, де він безперервно, протягом тривалого часу, без вихідних днів виконував військовий обов`язок.

У відзиві на апеляцію ВЧ НОМЕР_1 указує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, а доводи апеляції вважає такими, що суперечать приписам законодавства.

Ураховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Обставини справи.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України.
За час проходження військової служби у ВЧ НОМЕР_1 позивач брав безпосередню участь в Антитерористичний операції з 30.12.2015 року по 13.06.2016 року, з 28.06.2015 року по 30.09.2016 року.
Дані обставини підтверджуються наказами про відрядження ОСОБА_1   для виконання завдань в районі проведення Антитерористичної операції у безпосередньо підпорядкування керівника Антитерористичного центру при Службі безпеці України  та командира оперативно - тактичного угрупування "Маріуполь" 
У зв`язку з оголошенням про мобілізацію та особливий період ВЧ НОМЕР_2 змінила своє найменування на ВЧ - польова пошта НОМЕР_3 . 
Після завершення періоду мобілізації військовій частині було повернуто попереднє умовне найменування - ВЧ НОМЕР_2 . 
27 грудня 2019 року відповідно до директиви Міністерства оборони України  та Генерального штабу Збройних Сил України введено в дію умовне найменування - ВЧ НОМЕР_1 .
21 жовтня 2016 року позивача було звільнено з військової служби в запас, але командиром час для відпочинку  за виконання військового обов`язку  у вихідні, світкові та неробочі дні, позивачу наданий не був. 
Позивач вважає, що він має право на компенсацію за невикористані дні відпочинку терміном 82 (вісімдесят два) дні за вихідні, святкові та неробочі дні, які він провів під час виконання завдань у зоні проведення АТО у Донецькій та Луганської областях.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляційної скарги і висновків суду першої інстанції.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, а також перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке.
Є правильної позиція суду першої інстанції, що за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні, додатково грошове забезпечення військовослужбовцям не виплачується, а компенсується днями відпочинку. 
Окрім того, слід погодитися з доводами суду першої інстанції, що трудове законодавство на спірні правовідносини не розповсюджуються, оскільки питання оплати праці врегульоване спеціальними нормами, які не передбачають компенсації за виконання військових обов`язків понад встановлений службовий час.

Передумовою для такого висновку суду апеляційної інстанції стало таке.

Стаття 10 Закону 2011-ХІІ визначає, що загальна тривалість службового часу військовослужбовців на тиждень не може перевищувати нормальної тривалості робочого часу за відповідний період, визначеної законодавством України, за винятком випадків, передбачених пунктом 5 цієї статті.
Розподіл службового часу військовослужбовців протягом доби і протягом тижня у військових частинах здійснюється таким чином, щоб забезпечити у військовій частині постійну бойову готовність і проведення занять з бойової підготовки та створити умови для підтримання порядку, військової дисципліни та виховання військовослужбовців, підвищення їх культурного рівня, всебічного побутового обслуговування, відпочинку і харчування.
Розподіл службового часу військовослужбовців визначається розпорядком дня, який затверджує відповідний командир (начальник) у порядку, визначеному статутами Збройних Сил України, з додержанням встановленої загальної тривалості щотижневого службового часу.
Для військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової військової служби, встановлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями, а для військовослужбовців строкової військової служби і курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів та курсантів вищих навчальних закладів, які мають військові навчальні підрозділи, навчальних центрів (частин) - шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем.
Військові навчання, походи кораблів, бойові стрільби та бойове чергування, несення служби в добовому наряді та інші заходи, пов`язані із забезпеченням боєготовності військових частин, здійснюються без обмеження загальної тривалості службового часу.
Вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для всього особового складу, крім військовослужбовців, залучених до виконання службових обов`язків. Ці дні згідно з планами, а також вільний від занять час відводяться для відпочинку, проведення культурно-освітньої роботи, спортивних заходів та ігор. Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня. Військовослужбовцям строкової військової служби, курсантам (слухачам) вищих військових навчальних закладів при виконанні обов`язків військової служби у зазначені дні час відпочинку встановлюється відповідним командиром (начальником) (пункти 4, 5,6  ст. 10 Закону 2011-ХІІ).

Окрім того, відповідно до п.п.1, 2 ст. 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260  за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 погоджується з тим, що служба понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується, а компенсується днями відпочинку.
Однак, вважає, що до даних правовідносин, ураховуючи ст. 45 Конституції України, яка встановлює право кожного хто працю на відпочинок, слід застосувати приписи ст. ст. 73 та 107  КЗпП України.
Вивчаючи даний довід, колегія суддів зазначає таке.
В теорії права існує принцип пріоритету спеціального закону перед загальним.
На думку суду апеляційної інстанції відмова від цього принципу призвела б до того, що правова система держави повністю зводилася б до норм загальних і лише до таких спеціальних, які ці загальні норми можуть лише деталізувати. За таких умов, наведене позбавить законодавця можливості досить повно відображати в прийнятих нормах специфіку окремих різновидів регульованих відносин.

Підсумовуючи викладене та враховуючи те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, є всі підстави, відповідно до статті 316 КАС України, для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Стаття 263 КАС відносить дану справу до категорії справ незначної складності, які розглядаються за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас, п. 2 ч. 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
За правилами спрощеного позовного провадження, відповідно до ст. 263 КАС України, розглядаються, зокрема, справи щодо перерахунку пенсійних виплат.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції розглянута апеляційна скарга, на рішення суду першої інстанції, ухваленого за особливостями, передбаченими ст. 263 КАС України, відсутні підстави для його оскарження, крім випадків, викладених вище.

Керуючись статтями 308, 311, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною  та зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя                                                             І. О. Турецька

суддя                                                                                 Л. В. Стас

суддя                                                                                 Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 19.02.2021 року.