ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 березня 2021 року	Львів	Справа № 140/9783/20 пров. № А/857/23/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                          Ільчишин Н.В., 
суддів                                                             Гуляка В.В., Коваля Р.Й.,
розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2020 року (головуючого судді Дмитрука В.В., ухвалене в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження в м. Луцьк) у справі №140/9783/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про стягнення коштів,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 06.07.2020 звернувся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції у Волинській області в якому просить стягнути з відповідача на його користь несплачене грошове забезпечення за червень 2020 року у розмірі 15 106,05 грн. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів. 
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2020 року позов задоволено повністю. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням Головне управління Національної поліції у Волинській області подало апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що згідно актів про невихід на службу в Нововолинське ВП Володимир-Волинського ВП ГУ НП у Волинській області позивача в період з 01.06.2020 по 30.06.2020, на виконання пункту 8 Порядку №260, Головним управлінням Національної поліції у Волинській області було видано наказ від 06.07.2020 №201 о/с про припинення виплати грошового забезпечення у зв`язку з відсутністю на службі без поважних причин в період з 01.06.2020 по 30.06.2020 ОСОБА_1 .
У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
Восьмий апеляційний адміністративний суд 08.02.2021 направив запит до Головного управління Національної поліції у Волинській області щодо інформації про виплату і нарахування за червень 2020 грошового забезпечення.
23.02.2021 до апеляційного суду подано відповідь Головного управління Національної поліції у Волинській області про нарахування грошового забезпечення у розмірі 6362,83 гривні, в червні 2020 року було проведено перерахунок грошового забезпечення за травень 2020 року та утримано в червні 2020 року.
На підставі пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження.
Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 з 16.04.2018 по 22.03.2019 проходив службу в Нововолинському ВП Володимир-Волинського ВП ГУ НП у Волинській області на посаді старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції.
22.03.2019 позивач був прийнятий на військову службу за контрактом у ВЧ А1008 на посаду головного сержанта - командира відділення зенітного ракетного взводу зенітної ракетної батареї зенітного ракетного дивізіону, контракт укладено на 3 роки (аркуші справи 12-15).
23.04.2019 наказом Головного управління Національної поліції у Волинській області №116 о/с позивача було звільнено зі служби за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону №580-VIII у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.
Вказані фактичні обставини встановлені рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14.02.2020 у справі №140/123/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.09.2020, та в силу приписів частини четвертої статті 78 КАС України не доказуються при розгляді цієї справи.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14.02.2020, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.09.2020, у справі №140/123/20 позов задоволено частково, визнано протиправними та скасовано накази від 18.04.2019 №476/в «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 », від 23.04.2019 №116 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону №580-VIII, поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції Нововолинського ВП Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області з 24.04.2019, стягнуто з ГУНП у Волинській області в користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у сумі 160 979,12 грн. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів, рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та виплати грошового забезпечення у межах стягнення за один місяць у сумі 14 723,70 грн. допущено до негайного виконання, визнано протиправною бездіяльність ГУНП у Волинській області щодо не зарахування ОСОБА_1 до стажу служби в поліції наявну на момент переходу на службу у Національну поліцію України вислугу років з 13.05.2002 по 01.07.2010 у податковій міліції, зобов`язано ГУ НП у Волинській області зарахувати до стажу служби в поліції ОСОБА_1 наявну на момент переходу на службу у Національну поліцію України вислугу років з 13.05.2002 по 01.07.2010 у податковій міліції та провести перерахунок і виплату грошового забезпечення (в частині надбавки за вислугу років) за час служби в органах поліції ОСОБА_1 з урахуванням вислуги років з 13.05.2002 по 01.07.2020 у податковій міліції, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Наказом Головного управління Національної поліції у Волинській області від 28.02.2020 №83 о/с «По особовому складу», виданого на підставі рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14.02.2020 у справі №140/123/20, поновлено ОСОБА_1 , старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції Нововолинського ВП Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області з 24.04.2019 (аркуш справи 16).
Листом від 20.03.2020 №340/04/29-2020 Головного управління Національної поліції у Волинській області повідомило ОСОБА_1 про виконання рішення суду від 14.02.2020 у справі №140/123/20 в частині, що стосується негайного виконання, та про те, що в подальшому нарахування та виплата грошового забезпечення буде здійснюватися відповідно до Порядку №260 (аркуш справи 10).
В подальшому, на підставі актів про невихід на роботу за період з 01.06.2020 по 30.06.2020 (аркуші справи 27-46), 06.07.2020 Головне управління Національної поліції у Волинській області видало наказ №201 о/с «По особовому складу», відповідно до якого на підставі Порядку №260 припинено виплату грошового забезпечення у зв`язку із відсутністю на службі без поважних причин з 01.06.2020 по 30.06.2020 ОСОБА_1 , капітану поліції, старшому дільничному офіцеру поліції сектору превенції Нововолинського ВП Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області (аркуш справи 47).
Крім того, судом встановлено, що старший сержант ОСОБА_1 дійсно перебуває на військовій службі у ВЧ А1008 (м. Володимир-Волинський Волинської області) з 22.03.2019, відповідно до контракту від 22.03.2019.
Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із пунктом 4 частини десятої статті 62 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII поліцейський своєчасно і в повному обсязі отримує грошове забезпечення та інші компенсаційні виплати відповідно до закону та інших нормативно-правових актів України.
Відповідно до частин першої, другої статті 94 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 №988 «Про грошове забезпечення поліцейських національної поліції» (далі - Постанова №988) установлено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Згідно із пунктами 3, 4 розділу І Порядку №260 (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення виплачується поліцейським, які призначені на штатні посади в Національній поліції, та курсантам ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання.
За приписами пунктів 6, 7 розділу І Порядку №260 підставою для виплати грошового забезпечення є наказ керівника (начальника) органу, закладу, установи Національної поліції (далі - орган поліції) про призначення на посаду поліцейського відповідно до номенклатури посад, наказ ректора ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання про зарахування на навчання або наказ про зарахування в розпорядження відповідного органу поліції та встановлення конкретного розміру окладів, надбавок, доплат. Грошове забезпечення поліцейським виплачується за місцем проходження служби виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом органу поліції на грошове забезпечення.
Пунктом 8 розділу І Порядку №260 передбачено, що за час відсутності поліцейського на службі без поважних причин грошове забезпечення не виплачується. Підставою припинення виплати грошового забезпечення поліцейському є наказ керівника (начальника) органу поліції, у якому вказується, за який період припиняється виплата грошового забезпечення.
Відповідно до пункту 6 розділу ІІІ Порядку №260 поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення. Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.
Суд також враховує, що норми спеціального законодавства, а саме Закон №580-VIII та Порядок №260 не регулюють питання виплати грошового забезпечення поліцейським, які прийняті на військову службу за контрактом, а тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми КЗпП України.
Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Згідно із частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-XII) громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».
Аналіз наведених правових норм дає підстави дійти висновку про те, що за працівниками, прийнятими на військову службу за контрактом, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, в яких вони працювали на час призову/прийняття на військову службу.
Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01.03.2014, яке введене в дію Указом Президента України від 02.03.2014 №189/2014, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Отже, враховуючи те, що ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом в умовах кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, тобто, під час дії особливого періоду, суд вважає, що на нього поширюються гарантії, передбачені статтею 39 Закону №2232-XII та статтею 119 КЗпП України, зокрема, щодо збереження за ним місця роботи, посади і середнього заробітку в установі, в якій він працював.
Вказані обставини та висновки викладені також у рішенні Волинського окружного адміністративного суду від 14.02.2020 та постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.09.2020 у справі №140/123/20 за позовом ОСОБА_1 до ГУНП у Волинській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскільки на позивача поширюються гарантії, передбачені статтею 39 Закону №2232-XII та статтею 119 КЗпП України (зокрема, щодо збереження за ним місця роботи, посади і середнього заробітку в установі, в якій він працював), тому відповідач протиправно, тобто в порушення частини третьої статті 119 КЗпП України, прийняв оскаржуваний наказ від 06.07.2020 №201 о/с «По особовому складу» щодо припинення виплати грошового забезпечення капітану поліції ОСОБА_1 , у зв`язку із чим позовні вимоги про визнання протиправним та скасування вказаного наказу в частині припинення виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01.06.2020 по 30.06.2020 належить задовольнити.
При вирішенні позовних вимог про стягнення з відповідача недоплаченого грошового забезпечення за період з 01.06.2020 по 30.06.2020 включно у розмірі 15 106,05 грн., суд виходить з такого.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14.02.2020 у справі №140/123/20 позов задоволено частково, зокрема, визнано протиправним та скасовано наказ від 23.04.2019 №116 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону №580-VIII, поновлено ОСОБА_1 на посаді  старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції Нововолинського ВП Володимир-Волинського ВП ГУ НП у Волинській області з 24.04.2019, рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього грошового забезпечення допущено до негайного виконання.
Суд звертає увагу, що Закон №580-VIII та Порядок №260 не регулюють питання складу, розміру та порядку обчислення грошового забезпечення поліцейським, які прийняті на військову службу за контрактом, а тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми Порядку №100.
Крім того, суд враховує положення абзацу четвертого пункту 4 розділу ІІІ Порядку №100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.2015 №542), відповідно до яких працівникам, які були звільнені в запас з військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період та повторно призвані для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, обчислення середньої заробітної плати проводиться з урахуванням норм цього Порядку. У разі коли розрахована в установленому порядку середня заробітна плата є нижчою від середньої заробітної плати, яка зберігалась за працівником протягом періоду попередньої військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, для розрахунку компенсації застосовується середня заробітна плата, яка зберігалась за працівником протягом періоду попередньої військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період. Тобто, положення абзацу четвертого пункту 4 розділу ІІІ Порядку №100 вказують, що цей Порядок №100 застосовується для обчислення середньої заробітної плати працівників, призваних для проходження військової служби на особливий період.
Згідно із підпунктом «л» пункту 1 розділу І Порядку №100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.
Відповідно до абзацу третього пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Пунктом 3 розділу ІІІ Порядку №100 передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.
Згідно із пунктом 5 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
За правилами пункту 8 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки контракт про проходження військової служби укладено 22.03.2019 (аркуші справи 12-15), тому грошове забезпечення необхідно обчислювати за період січень - лютий 2019 року, та розмір середньоденного грошового забезпечення у такому випадку складає 490,79 грн., що також встановлено рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14.02.2020 у справі №140/123/20, відтак, середній заробіток (грошове забезпечення), збереження якого за позивачем передбачене частиною третьою статті 119 КЗпП України, що підлягав виплаті за період з 01.06.2020 по 30.06.2020, складає 14 723,70 грн. (490,79 грн. х 30 днів = 14 723,70 грн.). При цьому, відповідачем сплачено позивачу грошове забезпечення за червень 2020 року в сумі 269,64 грн., що з урахуванням 1,5 відсотків військового збору становить 273,75 грн. 
Відповідно до матеріалів справи, згідно довідки про доходи ОСОБА_1 та листа від 09.11.2020 №1275/29/01-2020 наданих відповідачем на виконання ухвали суду від 04.11.2020 листом від 10.11.2020 №534/26/01-2020, та запиту від 08.02.2021 позивачу у червні 2020 року було нараховане грошове забезпечення у розмірі 6 362,83 грн., однак у довідці про доходи позивача вказана сума за відповідний місяць відсутня, а отже не нарахована та не виплачена. Оскільки доказів про виплату ОСОБА_1 6 362,83 грн. грошового забезпечення за червень 2020 року відповідачем не надано, тому суд дійшов висновку про не виплату вказаної суми грошового забезпечення позивачу.
Таким чином, несплачене грошове забезпечення за період з 01.06.2020 по 30.06.2020 складає 14 449,95 грн. (14 723,70 грн. - 273,75 грн. = 14 449,95 грн.).
Відносно покликань апелянта на положення абзацу другого п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 “Про практику застосування судами законодавства про оплату праці” відповідно до яких передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо), суд зазначає, що предметом спору у даній справі не є норми оплати праці чи порядок вирішення спору про це, а дотримання відповідачем гарантій, передбачених ч. 3 ст. 119 КЗпП в частині збереження за позивачем середнього заробітку, які були прийняті законодавцем у зв`язку з настанням особливого періоду, якого не існувало станом на 24.12.1999.
Також, апелянт у скарзі посилається на правову позицію касаційного адміністративного суду Верховного Суду, викладену в постанові від 12.12.2018 у справі №814/2563/16, відповідно до якої при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. Однак, апелянтом не наводиться жодної норми загального права, якими суд першої інстанції обґрунтовував оскаржуване рішення, яка б вступала в розбіжність з нормами спеціального права. Разом з цим, апелянт не наводить жодної норми спеціального права, якими він у скарзі обґрунтовує протиправність даного рішення суду, яка б вступала в розбіжність з приписами ч. 3 ст. 119 КЗпП.
Щодо не врахування при прийнятті рішень обмежень та заборон для поліцейського, передбачених ст. 66 (Службове сумісництво поліцейських) Закону України “Про Національну поліцію”, слід вказати, що за загальним правилом сумісництво - форма вторинної зайнятості: виконання працівником (службовцем) іншої оплачуваної роботи за трудовим договором у вільний від роботи час на тому самому чи на іншому підприємстві, в установі чи в організації. У даному випадку, позивач з моменту укладення контракту на проходження військової служби не виконує жодних обов`язків поліцейського, а відтак, не суміщає службу в Національній поліції зі службою в Збройних Силах України. Разом з цим, збереження за позивачем робочого місця, посади та середнього заробітку, тобто, дотримання роботодавцем гарантій визначених ч. 3 ст. 119 КЗпП не може вважатися одночасним проходженням військової служби та служби в поліції (службовим сумісництвом поліцейського).
Колегія суддів дійшла до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково, судом першої інстанції судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Волинській області – залишити без задоволення.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2020 року у справі №140/9783/20 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

                  Головуючий суддя                                          Н.В. Ільчишин

                  Судді                                                                В.В. Гуляк

                                                                                            Р.Й. Коваль