П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

10 березня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/4803/20	
Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е.В.
                    П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого           судді                     -            Джабурія О.В.
суддів                                          -            Вербицької Н.В.
                                               -          Кравченка К.В.
          розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів,-
ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА
НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

04 червня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» та з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати їй середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, а саме за період з 01.10.2015 року по 10.12.2019 року; 
- стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за вказаний період 361 652,82грн.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначила, що при звільненні з військової служби згідно з наказом від 30.09.2015 року їй не була виплачена компенсація за речове майно, проте вона була виключена зі списків особового складу.      Відповідно до п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Тобто, при звільненні з військової служби та виключенню зі списків особового складу військової частини із військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок. На думку позивача виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, без проведення остаточного з ним розрахунку, можливе лише за його письмовою згодою.
Позивач також зазначила, що постановою Одеського окружного адміністративного суду у справі №815/1053/16 від 10.06.2016 року визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо виплати їй компенсації за речове майно та зобов`язано виконати п. 2 наказу від 30.09.2015 року №180 в частині виплати грошової компенсації замість речового майна, що підлягає видачі у сумі 36070,70грн. Вказаною постановою суду встановлено факт виключення її зі списків особового складу військової частини 30.09.2015 року.
Позивач вважає, що оскільки спеціальним законодавством України не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні підлягають застосуванню норми   КЗпПУ, про що вказувалось у постанові Верховного Суду України від 17.07.2015 року у справі №21-8а15.
Позивач зазначає, що у відповідності до постанови суду від 10.06.2016 року, остаточний розрахунок відповідачем було здійснено лише 11.12.2019 року, а тому вона вважає, що      в період з 01.10.2015 року по 10.12.2019 року відповідач, якій не сплатив компенсацію за речове майно, порушив приписи ст. ст.   116,   117 КЗпП України   в частині строків виплати їй грошової компенсації замість речового майна у сумі 36070,70 грн., у зв`язку з чим просить задовольнити позов.
Представник відповідача просив      відмовити у задоволенні позову, та зазначав, що позивач посилається в обґрунтування позовних вимог на те, що виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини без проведення остаточного з ним розрахунку можливе лише за його згодою, але п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого   Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008   визначає, що військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Тобто військовослужбовець, у разі незгоди виключення його зі списків до проведення повного розрахунку подає рапорт (заяву), в якій зазначає про зазначені обставини.
Крім цього, представник відповідача зазначив, що з огляду на те, що військовим законодавством не встановлений порядок виплати компенсації за несвоєчасний розрахунок військовослужбовця при звільненні, позивач посилається на постанову Верховного Суду України від 17.07.2015 року по справі №21-8а15, відповідно до якої за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі, тобто застосуванню підлягають норми трудового законодавства, а саме ст.ст.   116,117 КЗпПУ.
Разом з тим, відповідно до   ст. 34 Закону України «Про оплату праці»   компенсація працівникам втрати частини заробітної плати через порушення строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»). Такими доходами є ті грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (частина друга   статті 2 цього Закону).
Поняття заробітної плати наведено у ч.1   ст. 94 КЗпП України, ч.1ст.1   Закону України «Про оплату праці». У рішенні від 15.10.2013 року №8-рп/2013 у справі №1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» й «оплата праці», які використані у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини). Крім того, Конституційний Суд України у тому ж рішенні дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій   статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат (абзац восьмий пункту 2.1 мотивувальної частини).
Представник відповідача посилається на практику Верховного Суду, згідно з висновками якого вихідна допомога та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (зокрема, і за час затримки виплати такої допомоги) не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до структури заробітної плати (близькі за змістом висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 (пункт 34); від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (пункт 60).
Окрім того, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що як вихідна допомога, так і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні мають разовий характер. А тому, до таких виплат згідно з частиною другою   статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»   гарантії цього   Закону   незастосовні. Зазначений висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 18.03.2020 року по справі №711/4010/13-ц.
Представник відповідача зазначив, що відповідно до ч. 2   ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», п. 1.2 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої   наказом Міністерства оборони України від 11.06.2008 року №260   (діяла на момент виникнення спірних правовідносин) до складу грошового забезпечення військовослужбовців (заробітної плати) входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (одноразова допомога на початкове обзаведення, грошова допомога для оздоровлення, матеріальна допомога, грошова допомога у разі звільнення з військової служби).
Відповідно до п.3 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби. Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року №178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Таким чином, грошова компенсація вартості за неотримане речове майно не відноситься до структури грошового забезпечення військовослужбовців та має разовий характер.
Враховуючи те, що грошове забезпечення (заробітна плата) позивачу були виплачені при звільненні у день звільнення, грошова компенсація вартості за неотримане речове майно не відноситься до структури грошового забезпечення військовослужбовців та має разовий характер та враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 18.03.2020 року по справі №711/4010/13-ц, Інститут ВМС проти позовних вимог позивача заперечує в повному обсязі.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» щодо ненарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку. Стягнуто з Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до наказу №180 від 30.09.2015 року у сумі 47007,78грн (сорок сім тисяч сім гривень 78 коп.). В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Інститут Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» подало апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Апелянт вважає, що судом першої інстанції при вирішенні справи неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права та неповно з`ясовані обставини справи, що мають значення для справи, суд не надав належної оцінки викладеним доводам, що призвело до неправильного вирішення справи. 
Згідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з  наступних підстав. 

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою України, проходила військову службу в ЗСУ, Інституті ВМС, з якої звільнена наказом від 30.09.2015 року №180, є відповідно до довідки акту МСЕК від 15.10.2019 року особою з ІІ групою інвалідності.
Спірні правовідносини позивача з Інститутом ВМС щодо виплати їй грошової компенсації замість речового майна були предметом спору у справі №815/1053/16.
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10.06.2016 року по справі №815/1053/16 задоволений позов ОСОБА_1 .  Визнаний протиправним та скасований наказ начальника факультету військово-морських сил Національного університету      Одеська морська академія №39 від 23.02.2016 року щодо правомірності нарахування компенсації капітан-лейтенанту ОСОБА_1 . Визнана протиправною бездіяльність факультету ВМС Національного університету      Одеська морська академія щодо виплати ОСОБА_1 компенсації за речове майно, що передбачено п.2 наказу від 30.09.2015 року №180 про виплату грошової компенсації замість речового майна. Зобов`язано факультет ВМС Національного університету Одеська морська академія виконати п.2      наказу від 30.09.2015 року №180 в частині виплати грошової компенсації замість речового майна, що підлягає видачі у сумі 36070,70 грн. (а.с. 5-8).
Постановою суду було встановлено, що на підставі п.4 наказу      командувача ВМС ЗС України від 17.09.2014 року №145 (по особовому складу) капітан - лейтенанта ОСОБА_1 , старшого офіцера військової частини НОМЕР_1 звільнено від займаної посади та призначено старшим відділення особового складу та стройового факультету ВМС Одеської національної морської академії.
30.09.2014 року наказом №25 (по стройовій частині) ОСОБА_1 зарахована до списків особового складу факультету ВМС Одеської національної морської академії та поставлена на всі види забезпечення. При            цьому при постановці на речове забезпечення, позивач передала, а відповідач прийняв речовий атестат №49 від 22.10.2012 року виданий військовою частиною НОМЕР_2 .
29.09.2015 року наказом №135 (по особовому складу) командувача Військово-морських сил України ОСОБА_1 звільнена з військової служби у відставку відповідно до підпункту «б» п.1 ч.8   ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»   за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово - лікарської комісії.
30.09.2015 року наказом №180 (по стройовій частині) начальника факультету ВМС Одеської національної морської академії ОСОБА_1 виключена зі списків особового складу факультету та усіх видів забезпечення. В наказі №180 від 30.09.2015 року зазначено про виплату позивачу грошової компенсації            замість речового майна, що підлягає видачі на підставі   постанови Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 року № 1444   у розмірі 36070,70 грн.
08.10.2015 року ОСОБА_1 звернулася з заявою про виплату грошової компенсації замість речового майна. 22.10.2015 року, отримала від факультету лист, в якому зазначено, що вона не була позбавлена можливості отримувати речове майно в натурі під час проходження служби, однак таким правом не скористалась, отже вона може вимагати від факультету ВМС ОНМА лише видачу речового майна, яка належить їй до видачі до 11.03.2000 року в натурі.
23.02.2016 року факультет ВМС ОНМА прийняв наказ №39            щодо правомірності нарахування компенсації капітан-лейтенанту ОСОБА_1 , згідно з            п.1 якого            абз.7 п.2 наказу начальника факультету від 30.09.2015р. №180 - скасований.
У зв`язку з чим ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який розглянутий по справі №815/1053/16.
Постановою      Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.10.2016 року апеляційну скаргу факультету ВМС ОНМА задоволено, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10.06.2016 року скасовано, ухвалена у справі №815/1053/16 нова постанова, якою відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17.05.2017 року по справі №815/1053/16 частково задоволена касаційна скарга ОСОБА_1 , постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.10.2016 року скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В ухвалі Вищого адміністративного суду України від 17.05.2017 року зазначено, що скасовуючи постанову суду першої інстанції та, відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що положення   статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», на позивача не розповсюджуються, оскільки не передбачають виплату заборгованості по речовому майну до військовослужбовців, що були звільнені зі служби. Окрім цього, зазначив, що наказ № 39 від 23.02.2016 року прийнято відповідачем на виконання вимоги аудитора під час здійснення аудиторської перевірки фінансово-господарської діяльності факультету, за висновком якої представлений позивачем атестат №49 від 22 жовтня 2012 року не може бути підставою для зарахування її на речове забезпечення у зв`язку з сумнівністю його походження та підлягає скасуванню.
Суд касаційної інстанції вважав, що апеляційний суд не перевірив та не дослідив, чи може бути аудиторська перевірка фінансово-господарської діяльності підставою для скасування наказу про виплату грошової компенсації та, відповідно, якою нормою це передбачено. Також, колегія суддів, вважає за необхідне звернути увагу на те, що листи відповідача про відмову у виплаті компенсації за речове майно не містять даних щодо не виплати суми компенсації, у зв`язку з тим, що атестат не належить Військовій частині НОМЕР_2 , а містить посилання щодо відсутності у позивача права на таку компенсацію. Між тим, приймаючи наказ від 30.09.2015 року №180 (по стройовій частині) про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу факультету та усіх видів забезпечення та, зокрема, виплату грошової компенсації замість речового майна на підставі   постанови Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року №1444, відповідач фактично визнав її право на таку компенсацію.
За результатами повторного апеляційного розгляд справи, постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22.08.2017 року по справі №815/1053/16 апеляційну скаргу факультету ВМС ОНМА (Інституту Військово-морських сил Національного університету «Одеська морська академія») задоволено частково. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10.06.2016 року скасовано. Прийнята нова постанова, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Визнано протиправним та скасовано наказ начальника факультету ВМС ОНМА (з адміністративно-господарської діяльності) №39 від 23.02.2016 року «Щодо правомірності нарахування компенсації капітан - лейтенанту ОСОБА_1 » В решті позовних вимог відмовлено.
Обґрунтовуючи свої висновки щодо задоволення позову у частині визнання протиправним та скасування наказу №39 від 23.02.2016 року, суд апеляційної інстанції у постанові від 22.08.2017 року зазначив, зокрема, що підстави вказані в спірному наказі не відповідають висновкам, зазначеним у звіті про результати внутрішнього фінансового аудиту та аудиту відповідності фінансово-господарської діяльності ФВМС НУ «ОМА», оскільки останній не містить факту, що печатка не належить Військовій частині НОМЕР_2 .
У той же час колегія суддів згідно з постановою від 22.08.2017 року вважала помилковим висновок суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 права грошової компенсації замість речового майна, виходячи з положень ч.2   ст. 9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»,   ст. 2 Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» від 17.02.2000 року,   Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні - збори, і деяких інших осіб» від 03.11.2006 року, у зв`язку з чим відмовила ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог      в частині визнання протиправною бездіяльність ФВМС НУ «ОМА» щодо виплати грошової компенсації замість речового майна та зобов`язання ФВМС НУ «ОМА» виплатити таку компенсацію.
Постановою Верховного Суду від 18.10.2019 року по справі №815/1053/16 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.       Скасовано постанову Одеського            апеляційного адміністративного суду від 22.08.2017 року в справі №815/1053/16 в частині відмови в задоволенні вимог: - визнати протиправною бездіяльність факультету ВМС ОНМА щодо виплати ОСОБА_1 компенсації за речове майно, установленої п. 2 наказу від 30.09.2015 року №180; - зобов`язати факультет ВМС ОНМА виконати п. 2 наказу від 30.09.2015 року      №180 в частині виплати ОСОБА_1 грошової компенсації замість речового майна в розмірі 36070,70 грн.
У вказаній частині залишена в силі постанова Одеського окружного адміністративного суду від 10.06.2016року.       У решті, постанову Одеського            апеляційного адміністративного суду від 22.08. 2017 року в справі №815/1053/16 залишено без змін.
Верховний суд у постанові       від 18.10.2019 року по справі №815/1053/16 зазначив, що механізм реалізації військовослужбовцями гарантованого їм ч.1 ст.9-1 Закону №2011-XII   права Кабінетом Міністрів України був визначений лише з набранням чинності 22.03.2016 року постанови від 16.03.2016 року, якою затверджений Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Таким чином, порядку, який би безпосередньо регулював механізм здійснення виплати військовослужбовцям грошової компенсації за неотримане речове майно на час існування спірних правовідносин (серпень-жовтень 2015 року) Кабінетом Міністрів України, прийнято не було.
Проте, в спірних правовідносинах наведені обставини не можуть бути підставою для відмови в реалізації суб`єктивного права військовослужбовця, що гарантоване йому   статтею 9-1 Закону №2011-XII.
Верховний            Суд зазначає, що гарантоване   статтею 9-1 Закону №2011-XII   право військовослужбовця на отримання речового майна або компенсації його вартості є майновим правом, яке підпадає під дію статті 1 Першого протоколу   Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   (далі - Конвенція), відповідно до якої ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Суханов та Ільченко проти України» від 26 червня 2014 року (заяви №68385/10 та №71378/10, пункти 53, 55) зазначив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар.
У пунктах 54-55 указаного рішення ЄСПЛ визнав, що відмова держави здійснити певні дії, від яких залежить можливість отримання особою гарантованих їй національним законодавством виплат або зволікання з їх вчиненням, що тримає зацікавлену особу в невизначеності, становить втручання в право, передбачене статтею 1 Першого протоколу.
У рішенні в справі «Будченко проти України» від 24 квітня 2014 року (заява №38677/06, пункти 38-39) ЄСПЛ зазначив про те, що відмова держави в задоволенні гарантованих чинним законодавством вимог майнового характеру з підстав відсутності механізму реалізації відповідного законодавчого положення становить втручання в право особи за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Таким чином, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ держава не може відмовляти в здійсненні особі певних виплат у разі чинності законодавчої норми, яка їх передбачає, та відповідності особи умовам, що ставляться для їх отримання, що мало місце у випадку спірних правовідносин.
Отже, Верховний Суд дійшов висновку про те, що в спірних правовідносинах відповідач не мав правових підстав після нарахування позивачеві відповідної грошової компенсації не виплачувати її.
Згідно даних автоматизованої системи діловодства Одеського окружного адміністративного      суду справа №815/1053/16 після касаційного провадження надійшла до суду першої інстанції 05.11.2019 року.
12.11.2019 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про видачу виконавчого листа.
Листом суду від 13.11.2019 року виконавчий лист направлений на адресу ОСОБА_1 та отриманий нею 25.11.2019 року.
Згідно з випискою по картковому рахунку позивача, яка обслуговується в АТ «ОщадБанк», суму      36070,70 грн. отримано ОСОБА_1 11.12.2019 року (а.с.9).
Позивач вважаючи, що відповідачем порушені вимоги ст.ст.116,117 КАС України   звернулась до суду з даним позовом про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати їй середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, а саме за період з 01.10.2015 року по 10.12.2019 року та      стягнення на її користь середнього заробітку за вказаний період у сумі 361 652,82 грн.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з часу набрання законної сили (18.10.2019 року) рішення суду від 10.06.2016 року до фактичного розрахунку з позивачем (11.12.2019 року) минуло 54 дні, що складає 12755,88 грн. (54х 236,22грн). Тому вважав, що виплата позивачу за затримку розрахунку суми у розмірі 47007,78грн (34251,90 грн. + 12755,88грн) буде відповідати обставинам справи та      балансу інтересів роботодавця і працівника.
Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією   та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що у відповідності до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Статтею 116 КЗпП України   на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені   статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в   статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена   статтею 117 КЗпП України.
   Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом частини першої   статті 117 КЗпП України   обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша   статті 117 КЗпП України   стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга   статті 117 КЗпП України   стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій   статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки, ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими   Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене   статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Аналогічна правова позиція вказана у постанові Великої Палати Верховного Суду  від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17.
Су апеляційної інстанції вважає, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються   розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої   статті 117 КЗпП України   є  обґрунтованим.
Аналогічний правовий висновок зазначений у постанові Верховного суду від 28січня 2021 року по справі № 240/11214/19.
Відповідно до правової позиції, зазначеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо застосування принципу справедливості та співмірності та з урахуванням того, що при звільненні позивача, відповідно до наказу      від 30.09.2015 року №180 (по стройовій частині) начальника факультету ВМС Одеської національної морської академії їй не була виплачена відповідно до п.2 вказаного   наказу   грошова компенсація            замість речового майна у розмірі 36070,70 грн., а вказану суму позивач отримала лише 11.12.2019 року 
Так, колегія суддів наголошує, що з часу набрання законної сили (18.10.2019 року) рішення суду від 10.06.2016 року до фактичного розрахунку з позивачем (11.12.2019 року) минуло 54 дні, що складає 12755,88 грн. (54х 236,22грн).
А отже, виплата позивачу за затримку розрахунку суми у розмірі 47007,78грн (34251,90 грн. + 12755,88 грн.) буде відповідати обставинам справи та      балансу інтересів роботодавця і працівника.
Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що рішення підлягає скасуванню.
Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, – 
ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року.  
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Джабурія О.В.	
Судді	    	Кравченко К.В.   Вербицька Н.В.