КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  №757/46362/19-ц
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/2959/2021                                                                                                                                                                
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
23 лютого 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:             
                                    судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                  Махлай Л.Д., Семенюк Т.А.
 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 грудня 2019 року (суддя Григоренко І.В.) у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
встановив:
 
у серпні 2019 року позивач звернувся  до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 13 341грн 74коп. та судові витрати у сумі  1 921грн.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 19 квітня 2019 року уклав з відповідачем договір про надання кредиту № 134684742 на суму 6 890грн зі сплатою процентів строком на 28 календарних днів шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок позичальника (банківська картка № НОМЕР_1 ). 
Відповідно до п. п. 1.1., 1.4. договору відповідач зобов`язалася повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 1,58 % від суми кредиту за кожний день користування. 
Позивач стверджував, що 17 травня 2019 року строк платежу за договором закінчився, однак відповідач не виконала свої зобов`язання за укладеним договором, у визначений строк кредит не повернула, проценти за користування кредитними коштами не сплатила, внаслідок чого станом на 22 серпня 2019 року виникла заборгованість, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 6 890грн, заборгованості за процентами за період з 19 квітня 2019 року по 17 травня 2019 року у сумі 3 048грн 08коп., пені за порушення зобов`язань за період з 18 травня 2019 року по 24 червня 2019 року у сумі 3 403грн 66коп., а всього - 13 341грн 74коп.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 грудня 2019 року позов  задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» заборгованість за договором № 134684742 від 19 квітня 2019 року у розмірі 10 938грн 08коп. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 574грн 91коп.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
Відповідач посилається на порушення судом правил територіальної юрисдикції, оскільки приймаючи до свого провадження позовну заяву, суд першої інстанції не з`ясував, 

чи дотримано позивачем вимоги статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів» та надано документ (електронний документ), який засвідчує факт укладення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями, а також чи погоджувала вона умови договору щодо місця виконання договору.
Також відповідач зазначає, що судом порушено її право на реалізацію судового захисту, оскільки ухвала про відкриття провадження була оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень одночасно з оскаржуваним рішенням.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, оскільки кредитний договір був укладений згідно вимог Закону України «Про електронну комерцію», відповідач підписала договір за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором № S96RQU33, який був направлений їй 19 квітня 2019 року на номер мобільного телефону, зазначений нею під час заповнення заявки на отримання кредиту. Даний одноразовий персональний ідентифікатор був введений відповідачем у відповідне поле в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства, після чого вона натиснула кнопку «ТАК», що є підписанням договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Товариство перерахувало відповідачу кошти у розмірі 6 890грн на її банківську картку № НОМЕР_1 , що свідчить про акцептування оферти. Крім того, позивач звертає увагу, що відповідач є клієнтом товариства з 31 січня 2019 року та крім спірного договору укладала ще кредитні договори № 831050730 від 31 січня 2019 року, № 292883560 від 27 березня 2019 року, які виконувала належним чином. Доводи апеляційної скарги про порушення правил територіальної юрисдикції позивач вважає безпідставними, оскільки позовна заява подана відповідно до ч. 8 ст. 28 ЦПК України, що передбачено п. 4.7 договору № 134684742 від 19 квітня 2019 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України зазначена апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 19 квітня 2019 року ОСОБА_1 заповнила заявку на отримання кредиту типу Payday у сумі 6 890грн, в якій зазначила свої персональні дані, адресу місця проживання, засоби зв`язку та номер карткового рахунку для перерахування коштів (с.с.6).
19 квітня 2019 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання кредиту № 134684742 у формі електронного документу з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, на підставі якого відповідач отримала кредит у розмірі 6 890грн шляхом перерахування на картковий рахунок на умовах строковості, зворотності, платності, строком на 28 днів,зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1,58 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом, починаючи з першого дня перерахування суми кредиту до закінчення строку кредиту. 
Пунктом 1.5 договору передбачено, що з врахуванням положень п.1.4 договору позичальник сплачує товариству проценти за користування кредитом за фактичний час користування кредитом з розрахунку 576,70 відсотків річних.
У разі порушення позичальником своїх зобов`язань щодо погашення суми кредиту та/або процентів за користування ним, товариство має право нараховувати позичальнику пеню у розмірі 1,3% від залишку суми кредиту за кожний день прострочення повернення заборгованості, починаючи з першого дня порушення до дня повного погашення заборгованості за кредитом (пункт 3.3 договору).
Згідно пункту 4.4 договору сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між Позичальником та Товариством в якості підпису Позичальника буде використовуватися 

електронний підпис одноразовим ідентифікатором, відповідно до Правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис (с.с.7).
Згідно копії платіжного доручення № 8646 від 19 квітня 2019 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало 6 890грн на картковий рахунок № НОМЕР_1 та в графі призначення платежу зазначено, що переказ коштів здійснено згідно договору № 134684742 від 19 квітня 2019 року ОСОБА_1 для зарахування на картковий рахунок № НОМЕР_1 (с.с.8).
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що договір № 134684742 від 19 квітня 2019 року був підписаний відповідачем з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що передбачено положеннями Закону України «Про електронну комерцію», зобов`язання за кредитним договором нею не виконані, тому наявна заборгованість підлягає стягненню з урахуванням положень ч. 3 ст. 551 ЦК України.
Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України.)
Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який 

укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).
Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону).
Згідно із частиною шостою статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, на підставі якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
У підтвердження укладення електронного договору № 134684742 від 19 квітня 2019 року позивачем була надана суду детальна інформація з чіткою хронологією дій учасників електронної комерції при укладенні електронного договору в інформаційно-комунікаційній системі.
Судом першої інстанції встановлено, що спірний договір був підписаний позичальником за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, який був надісланий позивачем на номер телефону, зазначений відповідачем у заявці на отримання кредиту. Без отримання смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. 
Доводи апеляційної скарги, що суд не перевірив дотримання позивачем вимог ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» та надання позивачем документу, який посвідчує укладення договору поза межами офісного приміщення, колегія суддів вважає безпідставними, так як відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» положення цієї статті не застосовуються до договорів, укладених поза торговельними або офісними приміщеннями, і які стосуються договорів споживчого кредиту.
Також матеріали справи містять докази перерахування позивачем грошових коштів на картковий рахунок відповідача, що нею не оспорюється.
Посилання у апеляційній скарзі на те, що відповідачем не було погоджено умов договору щодо місця виконання договору, колегія суддів вважає необґрунтованими, так як судом встановлено, що відповідач підписала договір за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, який був надісланий позивачем на номер телефону, зазначений відповідачем у заявці на отримання кредиту.
Згідно пункту 4.7. договору сторони визначили, що місцем виконання цього 

договору є місцезнаходження товариства, зазначене в розділі 5 цього договору. У розділі 5 вказано, що місцезнаходження товариства є м. Київ, вул. Лейпцизька, 15-Б, що знаходить у Печерському районі м. Києва.
Відповідно до ч. 8 ст. 28 ЦПК України позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.
За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що даний спір підсудний Печерському районному суду міста Києва.
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить інших доводів незаконності або необґрунтованості рішення суду першої інстанції, не оспорюється відповідачем і розрахунок заборгованості, наданий суду позивачем, тому колегія суддів не вбачає правових підстав для перегляду рішення суду першої інстанції в цій частині.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що оприлюднення ухвали про відкриття провадження у даній справі 21 травня 2020 року позбавило можливості відповідача подати свої заперечення проти позовних вимог, колегія суддів вважає безпідставними, так як у Єдиному державному реєстрі судових рішень не зазначається прізвище фізичної особи.
Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що 26 вересня 2019 року судом першої інстанції на адресу місця проживання відповідача поштовим зв`язком направлялися копія ухвали про відкриття провадження та копія позовної заяви. Однак, саме поведінка відповідача, яка не виявила бажання отримати вказані документи, призвела до позбавлення її можливості подати свої заперечення на позовну заяву до суду першої інстанції.
Проте, відповідач мала можливість висловити свої заперечення проти позовних вимог у апеляційній скарзі на рішення суду, однак такою можливістю не скористалася.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Ухвалою від 24 грудня 2020 року сплата ОСОБА_1 судового збору за подання апеляційної скарги була відстрочена до ухвалення судового рішення апеляційним судом.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у сумі 2 362грн 40коп. у прибуток держави.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд 
 
постановив:
 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 грудня 2019 року - без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , яка проживає у АДРЕСА_1 ,  на користь держави, розрахунковий рахунок UA548999980313101206080026010, отримувач коштів УК у Солом.р-ні/Соломян.р-н, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій 

України 38050812, код банку отримувача 899998, код класифікації доходів бюджету 22030101, судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 2 362грн 40коп.
Відновити дію рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 грудня 2019 року.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач                                                      І.М. Рейнарт

Судді                                                                         Л.Д. Махлай

Т.А. Семенюк