Справа № 454/3125/19                                Головуючий у 1 інстанції: Фарина Л.Ю. 
Провадження № 22-ц/811/2679/20                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія:64

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

22 лютого 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.
секретаря: Івасюти М.В.
з участю: представника  ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) – Гілецького С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 04 серпня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

у листопаді 2019 року ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) звернувся до суду з позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про виселення зі службового житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що у період з 01 серпня 1982 року по 08.07.1999 року та з 25 жовтня 2003 року по 11 квітня 2018 року ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Наказом по Кінологічному навчальному центру від 11.04.2018 року № 69-ос «По особовому складу» ОСОБА_1 виключено зі списку особового складу та всіх видів забезпечення. Стверджує, що під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , ОСОБА_1 був забезпечений службовою квартирою АДРЕСА_1 , в якій проживав разом із своєю сім`єю, а саме: дружиною, ОСОБА_3 , донькою ОСОБА_4 донькою ОСОБА_5 . Зазначає, що на день подання позову відповідач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 з місцем дислокації м. Львів. Вказує, що за клопотанням військової частини НОМЕР_2 , з врахуванням рішення громадської комісії з житлових питань, оформленого протоколом № 18 від 22.11.2004 року, розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради № 371 від 17 березня 2005 року за ОСОБА_1 закріплено трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 на сім`ю з чотирьох осіб, як черговику військової частини НОМЕР_2 із зняттям з квартирного обліку та вивільненням квартири АДРЕСА_1 , однак станом на момент подачі позову до суду залишаються в ній проживати спільно, не маючи на те законних підстав. Звертає увагу, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_2 є приватизованою та зареєстрована за ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності. Вважає, що оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають власне житло, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, вони безпідставно проживають у вищезазначеній службовій квартирі, не маючи жодного відношення до військової частини НОМЕР_1 та не перебуваючи на її відповідних обліках. Наголошує, що військовослужбовець та члени його сім`ї зобов`язані негайно звільнити займане ними службове житлове приміщення у разі переміщення по службі, пов`язаного з переїздом до іншого населеного пункту, звільнення з військової служби, одержання або придбання житла для постійного проживання. З наведених підстав просить виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з службового житлового приміщення, а саме квартири АДРЕСА_1 . 
Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 04 серпня 2020 року позов ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) задоволено.
Виселено ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з службового жилого приміщення, а саме: квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.
Стягнуто із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір в розмірі по 960,50 грн.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. 
Апелянт стверджує, що суд помилково прийняв до свого провадження позовну заяву ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) в рамках цивільного судочинства, оскільки така підлягає до розгляду в рамках адміністративного судочинства, відтак, на його думку, є достатні підстави для скасування рішення суду і направлення справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю, а саме, до Львівського окружного адміністративного суду. Зазначає, що судом не надано можливості ОСОБА_1 довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень щодо задоволення позову, оскільки суд закрив підготовче засідання та призначив справу до розгляду, незважаючи на клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи у зв`язку з введенням на території України карантинних заходів відповідно до постанови Кабінет Міністрів України від 11.03.2020 року № 211. Крім того, під час розгляду справи представник відповідача подав клопотання про відкладення справи у зв`язку з його зайнятістю в іншому судовому засіданні в Львівському апеляційному суді, про що суду першої інстанції було надано відповідні докази, однак суд не взяв до уваги дане клопотання та ухвалив рішення у справі. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) судові витрати за подання апеляційної скарги .
Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника  ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) – Гілецького С.М. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи позов  ІНФОРМАЦІЯ_1  (військова частина НОМЕР_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач переведений до іншої місцевості для проходження служби в іншому підрозділі, він забезпечений житлом Міністерством оборони України, а саме, квартироюАДРЕСА_2 , відтак зобов`язаний звільнити службове житло.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Підстави для виселення в судовому порядку передбачені ст. ст. 109, 110, 114, 115, 116, 117 ЖК України, а що стосується службового житла, то правовідносини щодо виселення зі службового житлового приміщення врегульовані ст. ст. 124, 125 ЖК України, в також Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в УРСР.
Стаття 118 Житлового кодексу Української РСР передбачає, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної міської, районної в м. місті Ради народних депутатів.
Згідно з ч.1 ст. 122 Житлового кодексу Української РСР, на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.
Відповідно до ст. 123 Житлового кодексу Української РСР порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР.
До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103-106 цього Кодексу.
Відповідно ст. 124 Житлового кодексу України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
У ст. 125 Житлового кодексу Української РСР міститься вичерпний перелік осіб, яких не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями на підставах, у порядку та відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами. 
Згідно з п. 12 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 службові житлові приміщення надаються військовослужбовцям згідно з рішенням командира військової частини, яке погоджується з квартирно-експлуатаційним органом, за місцем проходження ними військової служби. 
Протоколом № 3 засідання житлово-побутової комісії військової частини НОМЕР_1 від 14 листопада 1989 року надано житлову площу старшому лейтенанту Пальцеву на склад сім`ї з трьох осіб за адресою: АДРЕСА_3 .
06 листопада 1990 року АДРЕСА_4 перейменовано на вул. Львівську, що підтверджується довідкою Великомостівської міської ради № 1532 від 01.10.2019 року (а.с. 17).
Розпорядженням Личаківської районної адміністрації № 371 від 17 березня 2005 року «Про закріплення квартири за ОСОБА_1 » квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з трьох кімнат, кухні та вигод, загальною площею 79,81 кв. м., житловою площею 41,85 кв. м. закріплено за ОСОБА_1 на сім`ю з чотирьох осіб та виключено його з обліку забезпечення житлом. 
Відповідно до п. 8 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 житлове приміщення включається до числа службового згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини, погодженого з квартирно-експлуатаційним органом.
Рішенням виконавчого комітету Великомостівської міської ради Сокальського району Львівської області № 164 від 13 серпня 2007 року «Про включення квартир в/ч НОМЕР_1 до числа службових» включено квартиру АДРЕСА_1 до числа службових квартир, що перебувають на балансі військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно договору найму службового житлового приміщення № 9 від 25 вересня 2007 року військова частина НОМЕР_1 в особі командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 , передала ОСОБА_1 та членам його сім`ї у найм службове житлове приміщення, яке являє собою ізольовану квартиру, що складається з 3-х кімнат загальною площею 66,29 кв.м. за адресою: АДРЕСА_5 .
Пунктом 9 договору найму службового житлового приміщення № 9 від 25 вересня 2007 року передбачено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше житлове приміщення в тому населеному пункті договір найму службового житлового приміщення вважається розірваним з дня вибуття.
Довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 1567 від 04.10.2019 року підтверджується, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 з 17 жовтня 2007 року (а.с. 29).
Довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 1568 від 04.10.2019 року підтверджується, що ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 з 17 жовтня 2007 року (а.с. 30).
11 квітня 2018 року підполковника ОСОБА_1 , начальника циклу прикордонних та інших дисциплін , який вибув для подальшого проходження військової служби до Західного регіонального управління (I категорії) Державної прикордонної служби України виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, що підтверджується Витягом з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) № 69-ОС від 11 квітня 2018 року.
Відповідно до п. 19 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 (в редакції станом на 11 квітня 2018 року) у разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню, якщо інше не передбачено законодавством. 
Листом № 721/1015 від 12.04.2018 року військова частина НОМЕР_1 повідомила ОСОБА_1 про необхідність звільнення службового житлового приміщення, яке було йому надано для проходження служби у Кінологічному навчальному центрі та знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 .
Претензією № 16/23-П від 09 листопада 2018 року Житлово-комунальним відділом Кінологічного навчального центру (військова частина НОМЕР_1 ) запропоновано відповідачу у термін до 09.12.2018 року звільнити дане службове житлове приміщення у добровільному порядку.
Претензією № 14/1-П від 29 січня 2019 року Житлово-комунальним відділом Кінологічного навчального центру (військова частина НОМЕР_1 ) запропоновано відповідачу після завершення опалювального періоду звільнити дане службове житлове приміщення у самостійному порядку.
Відповідно до п. 23 розділу IV «Надання службових жилих приміщень» Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380 військовослужбовці та члени їх сімей зобов`язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення або службову жилу площу у двотижневий строк з дня виключення із списків особового складу військової частини, крім випадків: звільнення з військової служби у запас або відставку із залишенням на обліку для поліпшення житлових умов за рахунок фондів Міноборони; направлення військовослужбовця на лікування (реабілітацію) внаслідок поранень (контузії) або через хворобу; відрядження до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі; у разі направлення військовослужбовця у складі підрозділів для участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки.
Матеріалами справи безспірно підтверджується, що закріплюючи за ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 , розпорядженням Личаківської районної адміністрації № 371 від 17 березня 2005 року водночас зобов`язано його дружину з дітьми вивільнити квартиру АДРЕСА_1 . 
Таким чином, відповідач забезпечений житлом Міністерством оборони України, а саме, квартирою АДРЕСА_2 за місцем проходження військової служби, відтак він реалізував своє право на забезпечення повноцінним житломдержавою.
Зважаючи на те, що квартира АДРЕСА_1 є службовою та переданою на баланс військової частини НОМЕР_1 , беручи до уваги те, що ОСОБА_1 11 квітня 2018 року виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), він і члени його сім`ї забезпечені іншим повноцінним житлом, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для виселення ОСОБА_1 із службового житла, а саме квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.
Разом з тим, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що обов`язок ОСОБА_3 звільнити вищезазначене службове приміщення є похідним від такого обов`язку ОСОБА_1 і її права на житло жодним чином не порушуються, оскільки вона забезпечена житлом за місцем проходження військової служби її чоловіка, а саме, квартирою АДРЕСА_2 , приймала участь у її приватизації, крім того вона залишилась зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_4 , сам факт реєстрації у спірній квартирі не породжує у неї права на проживання у службовій квартирі. 
Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства з наступних мотивів.
Судова юрисдикція – це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства – цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
 Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішувати у межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Частиною 1 статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна із сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 688/3440/16-ц.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
У порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття з такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов`язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання в належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі суб`єкта владних повноважень, не мають публічно-правового характеру та не відповідають нормативному визначенню адміністративної справи, а тому не належать до розгляду в порядку адміністративного судочинства, а мають вирішуватися за нормами ЦПК України. 
Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 757/37024/15-а. 
Враховуючи, що предмет спору безпосередньо стосується оспорювання житлових прав фізичних осіб, зокрема права користування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 службовою квартирою АДРЕСА_1 , спір є майновим, а відтак підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції порушено принцип змагальності сторін, не надано стороні відповідача можливості довести ті обставини, на які вона покликається у зв`язку з тим, що суд не відклав судове засідання, призначене на 10 год. 00 хв. 04 серпня 2020 року, незважаючи на клопотання представника відповідача з наданням доказів його участі в зазначений час в судовому засіданні Львівського апеляційного суду з розгляду іншої справи, не заслуговують на увагу, оскільки відкладення розгляду справи за клопотанням представника сторони є прерогативою суду, за наявності підстав, які суд визнає поважними, а не його обов`язком.
Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи не є достатньою підставою для відкладення розгляду справи.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18.
Виходячи з доводів апеляційної скарги, причиною неявки до суду першої інстанції представника відповідача є надання переваги у розгляді іншої справи.
Таким чином, поважність причин неявки до суду першої інстанції представника відповідача судом першої інстанції не встановлена, він мав змогу реалізувати своє право на викладення відповідних аргументів та доводів на підтримання своєї позиції у відзиві на позовну заяву, однак таким не скористався. Крім того не наводив доводів на спростування позовних вимог і в апеляційній скарзі на рішення суду, обгрунтовуючи необхідність скасування рішення суду лише з процесуальних підстав. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 04 серпня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 04 березня 2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Крайник Н. П. 

Цяцяк Р. П.