ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
21 січня 2021 року           справа №360/3752/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції  Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2020 року (повне судове рішення складено 09 листопада 2020 року у м. Сєвєродонецьку) у справі № 360/3752/20 (суддя в І інстанції Свергун І.О.) за позовом Головного управління Національної поліції в Луганській області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про визнання протиправною та скасування постанови,

                                                   УСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року Головне управління Національної поліції в Луганській області (далі - ГУНП в Луганській області) звернулось до суду з позовом до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (далі - Відділ), в якому просило суд:
визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Віхліна Д.В. про відкриття виконавчого провадження № 63043690 за виконавчим листом № 360/2539/20 (далі – Спірна постанова), виданим 02.09.2020 Луганським окружним адміністративним судом, про зобов`язання ГУНП в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження служби з 07 листопада 2015 року по 31 жовтня 2017 року, в частині стягнення з боржника - ГУНП в Луганській області, виконавчого збору у розмірі 18 892 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 28.09.2020 на адресу ГУНП в Луганській області надійшла Спірна постанова, зі змісту якої вбачається, що підставою відкриття виконавчого провадження є виконавчий лист № 360/2539/20, виданий 02.09.2020 Луганським окружним адміністративним судом про зобов`язання ГУНП в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження служби з 07 листопада 2015 року по 31 жовтня 2017 року.
Згідно п. 3 Спірної постанови з ГУНП в Луганській стягнуто виконавчий збір у розмірі 18 892,00 грн.
Позивач вважав, що оскільки виконавчий лист № 360/2539/20 виданий 02.09.2020 Луганським окружним адміністративним судом про зобов`язання позивача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження служби з 07 листопада 2015 року по 31 жовтня 2017 року, боржником за яким є державний орган, то у даному випадку підлягають застосуванню положення Закону України від 5 червня 2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - Закон № 4901-VI). Тому, на думку позивача, відповідно до вимог п.3 ч.5 ст.27 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) виконавчий збір не повинен стягуватися з ГУНП в Луганській області.
Також зазначив, що 22.09.2020 платіжним дорученням № 4625 від 21.09.2020 на виконання рішення суду від 23.07.2020 по справі № 360/2539/20, після отримання від ОСОБА_1 заяви з визначенням банківських реквізитів, останньому було перераховано індексацію грошового забезпечення за період проходження служби з 07 листопада 2015 року по 31 жовтня 2017 року на загальну суму 3324,54 грн., про що відповідач був повідомлений належним чином листом ГУНП в Луганській області від 30.09.2020 № 1021/111/28-2020.
Судове рішення у справі № 360/2539/20 позивачем було виконано в повному обсязі ще до того, як було отримано постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 63043690.
За наведених підстав позивач просив суд задовольнити позовні вимоги.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги наведено практично ті самі доводи, якими вмотивовано позовну заяву. Апелянт вважає протиправною постанову про відкриття виконавчого провадження в частині стягнення виконавчого збору, посилаючись на позицію Верховного Суду висловлену в постанові від 24.12.2019 у справі № 811/1238/17, а також позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 11.03.2020 у справі № 2540/3203/18.
Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п.2 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, виходячи з такого.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 23.07.2020 у справі № 360/2539/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУНП в Луганській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задоволено: визнано протиправною бездіяльність ГУНП в Луганській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 07 листопада 2015 року по 31 жовтня 2017 року; зобов`язано ГУНП в Луганській області нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 07 листопада 2015 року по 31 жовтня 2017 року (а.с.27-30).
02.09.2020 стягувачу видано виконавчий лист № 360/2539/20 щодо зобов`язання ГУНП в Луганській області нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 07 листопада 2015 року по 31 жовтня 2017 року (а.с.41-42).
ОСОБА_1 звернувся до Відділу з заявою про примусове виконання рішення суду (а.с.40).
15.09.2020 заступником начальника Відділу, керуючись вимогами ст. ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону № 1404-VIII, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 63043690 (а.с.44).
Пунктом 3 постанови про відкриття виконавчого провадження від 15.09.2020 ВП № 63043690 постановлено стягнути з боржника виконавчий збір/винагороду виконавцю у розмірі 18 892,00 грн.
15.09.2020 державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору в сумі 18 892,00 грн. (а с.48).
30.09.2020 позивач заявою за вихідним номером 1021/111/28-2020, зареєстрованою відповідачем 30.09.2020 за вхідним номером 6655, повідомив відповідача про добровільне виконання рішення суду оскільки ним після отримання від ОСОБА_1 заяви з визначенням банківських реквізитів останньому було перераховано індексацію грошового забезпечення за період проходження служби з 07 листопада 2015 року по 31 жовтня 2017 року на загальну суму 3324,54 грн (а.с.49).
Згідно з платіжним дорученням № 4625 від 21.09.2020 позивач перерахував на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 3324,54 грн. (а.с.50).
27.10.2020 заступником начальника Відділу, керуючись вимогами пункту 9 частини першої статті 39, статтею 40 Закону № 1404-VIII, винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 63043690 (а.с.52).
Не погоджуючись зі Спірною постановою в частині стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 18 892 грн., позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Вирішуючи справу по суті заявлених вимог, місцевий суд дійшов висновку, що стягнення виконавчого збору у визначеному Законом розмірі є обов`язком державного виконавця при примусовому виконанні рішення, відтак, враховуючи, що рішення суду виконується на підставі Закону № 1404-VIII, приписами якого прямо передбачено справляння з боржника до бюджету виконавчого збору, підстави для скасування постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору відсутні.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з такого.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначені Законом 1404-VIII, а особливості їх виконання встановлено Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI (далі - Закон № 4901-VI).
Згідно з статтею 1 Закону 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів.
Примусове виконання рішень, згідно положень статті 5 Закону № 1404-VIII, покладається на органи державної виконавчої служби.
Відповідно до частини першої 1 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно з пункту 1 та 10 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Частинами п`ятою та шостою статті 26 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону. За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).
Відповідно до частини першої статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи (частини друга, третя статті 27 Закону № 1404-VIII).
Відповідно до частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
За положеннями частини дев`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 4901-VI держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація, юридична особа.
Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Відповідно до частини другої статті 3 Закону № 4901-VI стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
Частиною першою статті 7 Закону № 4901-VI встановлено, що виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.
Відповідно до частини другої статті 7 Закону № 4901-VI у разі якщо рішення суду, зазначені в частині першій цієї статті, не виконано протягом двох місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, державний виконавець зобов`язаний звернутися до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення.
Аналізом положень статей 26, 27 Закону № 1404-VIII, судами встановлено, що у спірних правовідносинах стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Останнє розпочинається з ухваленням постанови про відкриття виконавчого провадження, у якій, з-поміж іншого, державний виконавець зобов`язаний зазначити суму виконавчого збору, яка підлягає стягненню.
Частиною п`ятою статті 27 Закону № 1404-VIII передбачено випадки, коли виконавчий збір не стягується, а також умову, за якої виконавчий збір не підлягає стягненню (якщо відсутні визначені законом підстави для звільнення від його сплати).
Слід зазначити, що рішення суду та виконавчий лист є зобов`язального характеру, що за змістом не є тотожним такому способу захисту порушеного права, як «стягнення» визначеної судом суми за певним видом платежу. 
Зважаючи на це, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що підстав для несплати (не стягнення) виконавчого збору (відповідно до пункту 3 частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII) у цьому випадку не було.
Спірна постанова про відкриття виконавчого провадження від 15.09.2020 № 63043690 винесена на підставі виконавчого листа № 360/2539/20 від 02.09.2020.
Тобто, вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення суду зобов`язального характеру здійснюється виключно державним виконавцем у межах виконавчого провадження.
Також слід звернути увагу, що спосіб захисту порушеного права, зазначений у судовому рішенні, визначає і порядок його виконання. У цьому випадку вимоги до боржника - зобов`язального характеру, тоді як за Законом № 4901-VI виконуються рішення про стягнення коштів (з боржників, перелік яких визначено частиною першою статті 2 цього Закону).
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі № 806/2179/16, від 18 серпня 2020 року у справі № 205/6571/17 та від 16 вересня 2020 року у справі № 310/1512/17.
За такого правого регулювання та обставин справи колегія суддів зазначає, що стягнення виконавчого збору у визначеному Законом розмірі є обов`язком державного виконавця при примусовому виконанні рішення, відтак, враховуючи, що рішення суду виконується на підставі Закону № 1404-VIII, приписами якого прямо передбачено справляння з боржника до бюджету виконавчого збору, підстави для скасування постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору відсутні.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 14 травня 2020 року у справі № 336/4615/17.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Постанову про відкриття виконавчого провадження винесено 15.09.2020, а рішення суду фактично виконано 21.09.2020 (а.с.50), тобто після відкриття виконавчого провадження, тому колегія суддів, як і суд першої інстанції, критично оцінює твердження позивача про добровільне виконання рішення суду.
При цьому слід наголосити, що позивачем оскаржується не постанова про стягнення виконавчого збору, винесена відповідачем після відкриття виконавчого провадження, а постанова про відкриття виконавчого провадження в частині визначення в ній суми виконавчого збору, яка підлягає стягненню при примусовому виконанню судового рішення.
Обов`язок державного виконавця визначити суму виконавчого збору у постанові про відкриття виконавчого провадження встановлена частиною п`ятою статті 26 Закону № 1404-VIII.
Щодо посилання позивача на постанову Верховного Суду від 24 грудня 2019 року у справі № П/811/1238/17, колегія суддів зазначає, що дійсно, згідно з пунктом 3 частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII, виконавчий збір не стягується, якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом № 4901-VI.
Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.
Разом з тим, як вбачається з поданої позивачем інформації на виконання рішення суду у справі № 360/2539/20 перерахування коштів ОСОБА_1 проведено в добровільному порядку за КПКВ 1007020 з розрахункового рахунку, відкритого на ім`я ГУНП в Луганській області за КЕКВ 2112 «Грошове забезпечення», тому норми Закону № 4901-VI не застосовуються.
Вказані обставини відрізняються від обставин у справі № П/811/1238/17, тоді як у вказаній справі виконання рішення суду відбулося за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 2540/3203/18 прийнята також за різних фактичних обставин, ніж ті, що наявні в нинішній справі. Так, виконання рішення у справі № 2540/3203/18 стосувалось вимог майнового характеру; правова оцінка давалась відносно законодавства, яке при розгляді цієї справи змінилось. 
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідачем на виконання частини другої статті 77 КАС України спростовано доводи позивача, а позивачем не доведено протиправність Спірної постанови в частині стягнення виконавчого збору у розмірі 18 892 грн., а тому позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому вона підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

                                                ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції Луганській області – залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2020 року у справі № 360/3752/20 – залишити без змін.
Повне судове рішення – 21 січня 2021 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                       І. В. Сіваченко

Судді                                                                                  А. А. Блохін

                                                                                                                                                                                                                                        Т. Г. Гаврищук