Справа № 161/2220/21 	Головуючий у 1 інстанції: Черняк В. В. 	
Провадження № 22-ц/802/411/21  Категорія: 18    	  Доповідач: Киця  С. I.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
18 березня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Киці С. І.,
суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я., 
секретар судового засідання Галицька І. П.,
з участю:
відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Обслуговуючого коопертиву «ЖБК Еталон» до ОСОБА_1 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про стягнення боргу, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 лютого 2021 року,  

В С Т А Н О В И В:

Обслуговуючий коопертив «ЖБК Еталон» 05.02.2021 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу. Просив стягнути з ОСОБА_1 суму боргу за гараж площею 21 кв. м в будинку АДРЕСА_1 за договором про переведення боргу в розмірі 250 000 грн, а також судові витрати по справі. Позов мотивовано тим, що 13 вересня 2019 року між ОСОБА_2 (боржник 1), ОСОБА_1 (новий боржник) та Обслуговуючим коопертивом «ЖБК Еталон» (кредитор) було укладено договір про переведення боргу. Відповідно до умов цього договору боржник 1 є замовником квартири АДРЕСА_2 та вбудованого гаража площею 21 кв. м за цією ж адресою на підставі Договору 10Г від 19 липня 2018 року про пайову участь у кооперативі та договору № 32 від 05 січня 2017 року про пайову участь у будівництві. Станом на день укладення договору про переведення боргу боржник має перед кредитором борг в сумі 109 840 грн за квартиру та борг в сумі 250 000 грн за гараж. Новий боржник прийняв борг боржника 1. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25.02.2020 в справі № 161/20059/19 позов Обслуговуючого коопертиву «ЖБК Еталон» до ОСОБА_1 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 в користь Обслуговуючого коопертиву «ЖБК Еталон» суму боргу за квартиру АДРЕСА_3 за договором про переведення боргу в розмірі 109 840 грн. Рішення суду не виконане. Борг в сумі 250000 грн боржник мав погасити до 31 грудня 2020 року.
Одночасно з позовною заявою подав заяву про забезпечення позову. Просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідача, а саме квартиру АДРЕСА_4 . Заява обґрунтована тим, що предметом даного позову є стягнення з відповідача 250 000,00 грн заборгованості за договором про пайову участь у кооперативі і з метою забезпечення реального виконання можливого рішення про стягнення цієї суми, просив вжити вказаний захід забезпечення позову.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 лютого 2021 року заяву про забезпечення позову задоволено. Вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2119927107101.
Відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на зазначену ухвалу. Вказує, що за змістом ст. 150 ЦПК України суд може накласти арешт чи заборонити провадити певні дії лише щодо майна, яке належить відповідачеві і знаходиться у нього або інших осіб. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими вимогами. Вказує, що згідно договору дарування від 10 липня 2020 року між ним і його дружиною ОСОБА_3 був проведений поділ квартири на рівні частки і згідно цього ж договору він подарував свою частку ОСОБА_3 , тобто право спільної сумісної власності подружжя припинено. Квартира АДРЕСА_4 є особистою приватною власністю ОСОБА_3 . Накладаючи арешт на нерухоме майно, суд не з`ясував чи належить це майно на праві власності відповідачу, яка його орієнтовна вартість, чи не порушено правило про співмірність. Накладення арешту на квартиру не є співмірним заявленим позовним вимогам та таким, що не враховує інтереси дружини відповідача, оскільки обмежує її право розпоряджатись належним їй майном. Просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що йому достеменно відомо що наприкінці 2020 року дружина відповідача ОСОБА_3 померла. Відповідач та ОСОБА_3 постійно проживали в квартирі  АДРЕСА_4 , отже відповідач набув право на спадкове майно, зокрема квартиру, з часу відкриття спадщини, а тому на вказану квартиру може бути звернуто стягнення в процесі виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а відтак і накладено арешт в якості забезпечення позову. Відповідач знаючи про відсутність у нього будь-якого майна на яке можна було б звернути стягнення на виконання рішення суду, окрім квартири, яка належала йому на праві спільної сумісної власності подружжя, у липні 2020 року укладає із дружиною договір дарування, за яким виділяє свою частку у квартирі та дарує її дружині ОСОБА_3 , чим виводить квартиру з-під загрози звернення на неї стягнення в процесі виконання можливого рішення суду. Існує реальна загроза того, що відповідач і надалі вчинятиме дії направлені на уникнення виконання можливого рішення суду, а тому просить залишити в силі вжиті заходи забезпечення рішення суду та відмовити в задоволенні апеляційної скарги відповідача.
Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.
Інші учасники справи в суд апеляційної інстанції не з`явились.
Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши відповідача, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог (Постанова Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову).
Згідно ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Судом першої інстанції встановлено, що з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно слідує, що квартира за адресою: АДРЕСА_5 , належить на праві власності ОСОБА_3 - дружині відповідача та набута нею у власність 10 липня 2020 року.
Суд врахував презумпцію спільності всієї власності, яке подружжя набуло під час шлюбу, що встановлена у ст. 60 СК України, а також наявність інституту визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, що передбачений у ст. 443 ЦПК України. 
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що якщо відповідач спільно із дружиною відчужить цю квартиру, вказане може ускладнити виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Пунктом першим частиною першою статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
У поданій заяві про забезпечення позову вказано вид забезпечення, зазначено усю необхідну інформацію про предмет забезпечення. Заява містить достатньо обґрунтовані припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити або зробити неможливим виконання судового рішення.
Правовий зміст такого заходу забезпечення, як «арешт майна», який встановлений цивільно-процесуальним законом, зводиться лише до обмеження прав власника щодо розпорядження цим майном до вирішення спору по суті і не обмежують його права щодо володіння та користування цим майном. Застосовані судом заходи забезпечення мають тимчасовий характер і діють до вирішення справи по суті.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Суд апеляційної інстанції враховує, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25.02.2020 в справі № 161/20059/19 з ОСОБА_1 в користь Обслуговуючого коопертиву «ЖБК Еталон» було стягнуто 109 840 грн заборгованості за квартиру АДРЕСА_3 за договором про переведення боргу та 1921 грн судових витрат. Вказане рішення набрало законної сили 07.05.2020. Рішення суду не виконане. 
Згідно п. 5 умов договору про переведення боргу, укладеного між учасниками справи 13 вересня 2019 року, ОСОБА_1 зобов`язувався до 31 грудня 2020 року погасити заборгованість в сумі 250000 грн.
Відповідач у липні 2020 року укладає з дружиною договір дарування, за яким виділяє свою частку у квартирі за адресою: АДРЕСА_5 , та дарує її дружині ОСОБА_3 , чим виводить квартиру з-під загрози звернення на неї стягнення, а також стягнення в процесі виконання можливого рішення суду і у справі № 161/2220/21. 
Цивільно-правовий договір (зокрема договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили чи можливого судового рішення у справі. 
Зазначаючи в апеляційній скарзі про співмірність відповідач не навів вартості квартири і не подав доказів, що підтверджують вказану обставину. 
Відповідач в апеляційній скарзі не навів обґрунтувань, які б свідчили, що вжиттям заходів забезпечення позову - накладення арешту на квартиру, були порушені його особисті права.
       Крім того, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що відповідач зареєстрований і проживає в АДРЕСА_5 , в квартирі, на яку накладено арешт. Позивач 17 березня 2021 року звернувся в суд з позовом до відповідача та інших осіб про визнання договору дарування недійсним та зміну речового права.
       Відповідач в судовому засіданні апеляційного суду підтвердив, що дружина ОСОБА_3 на час постановлення ухвали судом першої інстанції померла. Відповідач вважається таким, що прийняв спадщину відповідно до ст.ст. 1216, 1218, 1220, 1261, 1268 ЦК України і набув право на дану квартиру в порядку спадкування. Доказів, які б це заперечували відповідачем суду не надано.
       Посилання в апеляційній скарзі, що накладення арешту на квартиру обмежує право ОСОБА_3 розпоряджатись нею не заслуговує на увагу з вищезазначеної підстави. 
На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що існує реальна загроза того, що відповідач і надалі вчинятиме дії направлені на уникнення виконання можливого рішення у цій справі.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а також про невідповідність ухвали фактичним обставинам справи.
Ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права, підстав для її скасування немає.
Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 лютого 2021 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий 

Судді