ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
26 січня 2021 року           справа №200/3072/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., секретар судового засідання Антонюк А.С., за участі представника позивача Братченка О.В., представника відповідача Пономарьова А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року (повне судове рішення складено 06 жовтня 2020 року у м. Слов`янську) у справі № 200/3072/20-а (суддя в І інстанції Давиденко Т.В.) за позовом Головного управління ДПС у Донецькій області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

                                                           УСТАНОВИВ:

Головне управління ДПС у Донецькій області (далі – Управління, податковий орган) звернулось до суду з позовом до фізичної особи ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу в розмірі 91 625,93 грн., а саме: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, в сумі 84 415 грн. 63 коп., податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, в сумі 7210,30 грн.
Доводи позовної заяви обґрунтовує тим, що, оскільки за відповідачем рахується податковий борг по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 91 625,93 грн. та заходи, вжиті податковим органом щодо стягнення такого боргу з платника податків, до його погашення не призвели, тому, позивач вважав, що він правомірно, в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством, звернувся до суду з позовом про стягнення суми боргу.
Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з позивача суму податкового боргу в розмірі 91 625,93 грн. 
У травні 2020 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до Управління про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 06.04.2018 № 0095589-4610-0581, від 06.04.2018 № 0095590-4610-0584, від 06.04.2018 № 0095591-4610-0581, від 06.04.2018 № 0095592-4610-0581, від 06.04.2018 № 0095593-4610-0581, від 06.04.2018 № 0095595-4610-0581, від 25.01.2019 № 0016789-4610-0582, від 25.01.2019 № 0016790-4610-0582, від 25.01.2019 № 0016791-4610-0582, від 25.01.2019 № 0016792-4610-0582, від 25.01.2019 № 0016792-4610-0582, від 25.01.2019 № 0016794-4610-0582, від 25.01.2019 № 0016795-4610-0582 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Доводи позовної заяви обґрунтовує тим, що, як вважала позивач, податкові повідомлення-рішення, які оскаржуються, винесені відповідачем з перевищенням повноважень та не у спосіб, визначений чинним законодавством з питань оподаткування.
Зазначила, що підставою складання податкових повідомлень-рішень є рішення Маріупольської міської ради від 28.01.2016 № 7/4-37, яким визначений порядок оподаткування нерухомого майна. Натомість офіційна публікація рішення Маріупольської міської ради в друкованих засобах масової інформації зроблена не була.
Вважала, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки, тому зміна ставки податку на нерухоме майно повинна була діяти за шість місяців до початку нового бюджетного періоду.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року у задоволенні позовних вимог в задоволенні адміністративного позову Управління до фізичної особи ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу в розмірі 91 625,93 грн., а саме: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, в сумі 84 415,63 грн., податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, в сумі 7210,30 грн. – відмовлено.
Зустрічну позовну заяву фізичної особи ОСОБА_1 до Управління про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 06.04.2018 № 0095589-4610-0581, від 06.04.2018 № 0095590-4610-0584, від 06.04.2018 № 0095591-4610-0581, від 06.04.2018 № 0095592-4610-0581, від 06.04.2018 № 0095593-4610-0581, від 06.04.2018 № 0095595-4610-0581, від 25.01.2019 № 0016789-4610-0582, від 25.01.2019 № 0016790-4610-0582, від 25.01.2019 № 0016791-4610-0582, від 25.01.2019 № 0016792-4610-0582, від 25.01.2019 № 0016792-4610-0582, від 25.01.2019 № 0016794-4610-0582, від 25.01.2019 № 0016795-4610-0582 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки – задоволено повністю.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апелянт мотивує свої вимоги тим, що рішення суду першої інстанції є таким, що прийнято з порушенням норм матеріального права, оскільки судом до спірних правовідносин застосовано норми права, як для грошових зобов`язань, визначених за 2016 рік, натомість оскаржені в зустрічному позові податкові повідомлення-рішення визначають грошове зобов`язання за 2017-2018 роки.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
В судовому засіданні представник Управління підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, проти чого заперечував представник позивача.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено таке.
За даними Управління за ОСОБА_1 рахується податковий борг по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 91 625,93 грн. 
Наявність податкового боргу підтверджується довідкою про суми податкового боргу, розрахунком суми заборгованості, податковими повідомленнями-рішеннями форми «Ф», доказами направлення податкових повідомлень-рішень платнику податку, та податковою вимогою форми Ф від 11.03.2019 № 65403-46 (а.с.8-25).
Податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в сумі 84 415,63 грн. визначене ОСОБА_1 відповідно до:
- 667,2 грн. – борг виник 14.09.2018, донараховано згідно податкового повідомлення-рішення № 0095591-4610-0581 від 06.04.2018;
- 1315,2 грн. – борг виник 14.09.2018, донараховано згідно податкового повідомлення-рішення № 0095591-4610-0581 від 06.04.2018;
- 31 628,8 грн. – борг виник 14.09.2018, донараховано згідно податкового повідомлення-рішення № 0095591-4610-0581 від 06.04.2018;
- 1627,2 грн. – борг виник 14.09.2018, донараховано згідно податкового повідомлення-рішення № 0095591-4610-0581 від 06.04.2018;
- 3598,4 грн. – борг виник 14.09.2018, донараховано згідно податкового повідомлення-рішення № 0095591-4610-0581 від 06.04.2018;
- 394,64 грн. – борг виник 29.08.2019, донараховано згідно податкового повідомлення-рішення № 0016789-4610-0582 від 25.01.2019;
- 776,25 грн. – борг виник 29.08.2019, донараховано згідно податкового повідомлення-рішення № 0016789-4610-0582 від 25.01.2019;
- 1530,15 грн. – борг виник 29.08.2019, донараховано згідно податкового повідомлення-рішення № 0016789-4610-0582 від 25.01.2019;
- 36 798,13 грн. – борг виник 29.08.2019, донараховано згідно податкового повідомлення-рішення № 0016789-4610-0582 від 25.01.2019;
- 1893,15 грн. – борг виник 29.08.2019, донараховано згідно податкового повідомлення-рішення № 0016789-4610-0582 від 25.01.2019;
- 4186,51 грн. – борг виник 29.08.2019, донараховано згідно податкового повідомлення-рішення № 0016789-4610-0582 від 25.01.2019;
Податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в сумі 7210,30 грн. визначене ОСОБА_1  відповідно до:
- 3332,8 грн. – борг виник 14.09.2018, донараховано згідно податкового повідомлення-рішення № 0095590-4610-0584 від 06.04.2018;
- 3877,5 грн. – борг виник 29.08.2018, донараховано згідно податкового повідомлення-рішення № 0016790-4610-0582 від 25.01.2019.
Податкові повідомлення-рішення направлені на податкову адресу платника податків, поштове відправлення повернуто з відміткою відділення зв`язку «за закінченням встановленого строку зберігання».
Головним управлінням ДФС у Донецькій області (далі – ГУ ДФС у Донецькій області), правонаступником, якого є позивач у справі за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом, 11.03.2019 виставлена податкова вимога форми "Ф" № 65403-46, вказані податкові повідомлення-рішення та податкова вимога в судовому порядку не оскаржувались.
Рішенням Маріупольської міської ради від 28.01.2016 № 7/4-34 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.02.2015 № 6/46-5136 «Про затвердження Положень про місцеві податки і збори у м. Маріуполі і визнання такими, що втратили чинність рішень міської ради від 28.01.2011 № 6/3-164; від 27.12.2011 № 6/15-1496; від 24.12.2013 № 6/33-4003» затверджене Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у м. Маріуполі у новій редакції. 
Пунктом 6.2 Додатку 1 Положення встановлено, що ставка податку для фізичних і юридичних осіб встановлюються: для об`єктів житлової нерухомості у розмірі 0,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного(податкового) року; для об`єктів нежитлової нерухомості у розмірі 1,0 відсотка - розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, (з подальшими змінами до рішення міської ради для об`єктів житлової нерухомості у розмірі 0,25 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року; для об`єктів нежитлової нерухомості у розмірі 0,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного(податкового) року.
06.04.2018 ГУ ДФС у Донецькій області винесене податкове повідомлення-рішення № 0095589-4610-0581 про визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 339,20 грн.;
06.04.2018 ГУ ДФС у Донецькій області винесене податкове повідомлення-рішення № 0095590-4610-0584 про визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 3332,80 грн.;
06.04.2018 ГУ ДФС у Донецькій області винесене податкове повідомлення-рішення № 0095591-4610-0581 про визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 1627,20 грн.;
06.04.2018 ГУ ДФС у Донецькій області винесене податкове повідомлення рішення № 0095591-4610-0581 про визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 31 628,80 грн.;
06.04.2018 ГУ ДФС у Донецькій області винесене податкове повідомлення-рішення № 0095591-4610-0581 про визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 1315,20 грн.;
06.04.2018 ГУ ДФС у Донецькій області винесене податкове повідомлення-рішення № 0095591-4610-0581 про визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 667,20 грн.;
25.01.2019 ГУ ДФС у Донецькій області винесене податкове повідомлення-рішення № 0016789-4610-0582 про визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 3877,50 грн.;
25.01.2019 ГУ ДФС у Донецькій області винесене податкове повідомлення-рішення № 0016789-4610-0582 про визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 3877,50 грн.;
25.01.2019 ГУ ДФС у Донецькій області винесене податкове повідомлення-рішення № 0016789-4610-0582 про визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 4186,51 грн.;
25.01.2019 ГУ ДФС у Донецькій області винесене податкове повідомлення-рішення № 0016789-4610-0582 про визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 1893,15 грн.;
25.01.2019 ГУ ДФС у Донецькій області винесене податкове повідомлення-рішення № 0016789-4610-0582 про визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 36 798,13 грн.;
25.01.2019 ГУ ДФС у Донецькій області винесене податкове повідомлення-рішення № 0016789-4610-0582 про визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 1530,15 грн.; 
25.01.2019 ГУ ДФС у Донецькій області винесене податкове повідомлення-рішення № 0016789-4610-0582 про визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 776,25 грн.;
25.01.2019 ГУ ДФС у Донецькій області винесене податкове повідомлення-рішення № 0016789-4610-0582 про визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 3877,50 грн.;
25.01.2019 ГУ ДФС у Донецькій області винесене податкове повідомлення-рішення № 0016789-4610-0582 про визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 394,64 грн.
07.04.2020 представником ОСОБА_2 ОСОБА_3 направлений запит до виконкому Маріупольської міської ради про надання інформації, в якому офіційному виданні та друкованому засобі інформації, з зазначенням номеру та дати публікації рішення Маріупольської міської ради від 28.01.2016 № 7/4-34 та Маріупольської міської ради від 23.12.2016 № 7/14-1054 
Листом Маріупольської міської ради від 13.04.2020 № 16-135-16.1 представник ОСОБА_2 повідомлений, що інформація про проект рішення Маріупольської міської ради від 28.01.2016 № 7/4-37 опублікована в газеті «Приазовський робочий» від 16.01.2016 № 6.
Між сторонами немає розбіжностей щодо обставин справи, встановлених судом, позивач просить адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення податкового боргу та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_1 , місцевий суд виходив з того, що офіційна публікація рішення Маріупольської міської ради від 28.01.2016 № 7/4-37 в друкованих засобах масової інформації зроблена не була, тому податкові повідомлення-рішення, які оскаржуються, винесені відповідачем з перевищенням повноважень та не у спосіб, визначений чинним законодавством з питань оподаткування. Між цим, суд зазначив, законодавець вніс зміни до пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України (далі – ПК України) 24 грудня 2015 року, Маріупольська міська рада прийняла рішення 28.01.2016 року, тому застосування зазначених ставок у 2016 році суперечить підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК України.  
З такими висновками не погоджується колегія суддів, виходячи з такого.
Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України, об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.
Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункт 266.1 статті 261 ПК України).
Відповідно до положень підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Як встановлено судами та не заперечується сторонами, позивач як власник об`єкту нерухомості є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Згідно підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України, у редакції станом на 2016 рік, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Відповідно до пункту 12.3 статті 12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.
Згідно пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.
Відповідно до пп.12.3.5 п.12.3 ст.12 ПК України у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.
Отже, встановлення податку на майно, зокрема в частині податку на майно, відмінне від земельної ділянки, є безумовним обов`язком місцевої ради, який повинен бути виконаний шляхом прийняття відповідного рішення. У разі невиконання вказаного обов`язку місцевою радою, не застосовуються визначені нею ставки податку, а справляння невстановленого обов`язкового місцевого податку здійснюється із застосуванням  мінімальної ставки.
Станом на 01 січня 2016 року ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для об`єктів нежитлової нерухомості були встановлені згідно з рішенням Маріупольської міської ради від 28.01.2016 № 7/4-37.
Так, рішенням Маріупольської міської ради від 28.01.2016 № 7/4-34 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.02.2015 № 6/46-5136 «Про затвердження Положень про місцеві податки і збори у м. Маріуполі і визнання такими, що втратили чинність рішень міської ради від 28.01.2011 № 6/3-164; від 27.12.2011 № 6/15-1496; від 24.12.2013 № 6/33-4003» затверджене Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у м. Маріуполі у новій редакції.
Для об`єктів житлової нерухомості м. Маріуполя ставки складали:
За 2016 рік згідно рішення Маріупольської Міської ради від 28.01.2016 № 7/4-34 ставка податку для об`єкта/об`єктів житлової нерухомості становить 0,5% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня звітного (податкового) року, та складає 6.89 грн. (0,5% х 1378 грн.), для об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості становить 1,0% та складає 13,78 грн. (1,0% х 1378 грн.).
За 2017 рік згідно рішення Маріупольської Міської ради від 28.01.2016 № 7/4-34 ставка податку для об`єкта/об`єктів житлової нерухомості становить 0,25% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня звітного (податкового) року, та складає 8,00 грн. (0,25% х 3200 грн.), для об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості становить 0,5% та складає: 16,00 грн. (0,5% х 3200 грн.).
За 2018 рік згідно рішення Маріупольської Міської ради від 28.01.2016 № 7/4-34 ставка податку для об`єкта/об`єктів житлової нерухомості становить 0,25% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня звітного (податкового) року, та складає 9,3075 грн. (0,25% х 3723 грн.), для об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості становить 0,5% та складає 18,615 грн. (0,5% х 3723 грн.).
При цьому, пунктом 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24 грудня 2015 року № 909-VІІІ, установлено, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту12.3 статті 12 ПК України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».
Отже, у 2016 році зупинено дію підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України, відповідно, відсутні обмеження для органів місцевого самоврядування щодо строків прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів.
Як зазначено Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 712/2295/16-а прийняття Закону № 909-VIII, яким внесені зміни до ПК України в частині ставки податку та порядку прийняття та оприлюднення органами місцевого самоврядування рішень про встановлення місцевих податків та зборів (незастосування підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України) цілком узгоджується зі статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Захист власності), яка серед іншого визначає право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Отже, внесення змін до Податкового кодексу України та механізму прийняття рішень щодо місцевих податків органами місцевого самоврядування слід вважати «законним втручанням» держави у мирне володіння майном особи та таким, що узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини.
В той же час пунктом 4 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 20 грудня 2016 року № 1791-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році» (далі – Закон № 1791-VІІІ) установлено, що в 2017 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів, які прийняті на виконання цього Закону, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 ПК України та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».
Вказаний Закон набув чинності з 01 січня 2017 року.
Отже, у 2017 році зупинено дію підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України, а, відповідно, відсутні обмеження для органів місцевого самоврядування щодо строків прийняття рішення про встановлення місцевих податків і зборів.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 07.12.2017 № 2245-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» також встановлено, що у 2018 році до рішень про встановлення місцевих податків і зборів, прийнятих органами місцевого самоврядування, у тому числі радами об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, після 15 липня 2017 року та у 2018 році, не застосовуються вимоги підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України.
Отже, з 01 січня 2017 року і до теперішнього часу зупинено дію підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України, а, відповідно, відсутні обмеження для органів місцевого самоврядування щодо строків прийняття рішення про встановлення місцевих податків і зборів.
Таким чином, ПК України встановлений обов`язок контролюючого органу нарахувати податок за 2017 рік незалежно від термінів прийняття рішення органу місцевого самоврядування про встановлення відповідних податків і зборів.
Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 24.04.2018 по справі № 803/1307/17, від 04.09.2018 по справі № 820/5457/17, від 08.05.2018 по справі № 825/1403/17.
Згідно підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України, у редакції станом на 2017 та 2018 роки, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Оскільки у 2017 та 2018 роках, позивач була власником об`єкту нерухомості на території Маріупольської міської ради, вона є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та у 2017 та 2018 роках була зобов`язана сплачувати відповідний податок за ставками, що визначені Маріупольською Міською радою у рішенні від 28.01.2016 № 7/4-34.
Наведене свідчить про правомірність податкових повідомлень-рішень Управління, якими визначено позивачу суми податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 та 2018 рік, відповідно.

Стосовно таких мотивів місцевого суду, як відсутність офіційної публікації рішення Маріупольської міської ради від 28.01.2016 № 7/4-37 в друкованих засобах масової інформації.
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року № 71-VIII (далі - Закон № 71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, а саме податок на майно, який складається із: податку на майно, відмінне від земельної ділянки, транспортного податку та плати за землю.
Отже, Законом № 71-VIII запроваджено низку правових норм, що врегулювали питання справляння місцевих податків.
Згідно із пунктом 10.3 статті 10 ПК України, в редакції Закону № 71-VIII, місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.
Відповідно до пункту 12.3 статті 12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.
Зважаючи на зміст наведених законодавчих норм, встановлення податку на майно, зокрема в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є повноваженням місцевої ради, яке виконується шляхом прийняття відповідного рішення.
Одночасно підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України регламентовано порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Зазначені рішення офіційно оприлюднюються відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.
Наведеною нормою передбачено обов`язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Разом з цим, норма розрізняє період опублікування рішення ради (це період, який передує плановому), плановий період (у якому планується встановити місцевий податок) і наступний період, (тобто період, який є наступним за плановим).
Кожен із цих періодів має самостійне правове значення. При цьому такі періоди не можуть співпадати в часі. Зокрема, не може бути плановим період, у якому було прийняте та опубліковане відповідне рішення ради. Плановим у будь-якому разі може бути лише той період, який є наступним після періоду опублікування рішення ради.
Якщо таке рішення не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.
В даному випадку із запровадженням податку на майно, відмінне від земельної ділянки, на 2015 рік відповідні норми Закону № 71-VIII набрали чинності з 01 січня 2015 року.
Отже, лише в 2015 році місцеві ради отримали повноваження щодо встановлення податку на майно, відмінне від земельної ділянки. Відповідно, лише після цієї дати місцеві ради мали юридичні підстави для прийняття рішення про встановлення податку на майно, відмінне від земельної ділянки.
При цьому, виходячи з неможливості збігу між періодом опублікування рішення та плановим періодом, в 2015 році не можна було визначити плановим періодом 2015 рік.
Рішення місцевої ради про встановлення місцевих податків приймається до початку наступного бюджетного періоду і набирає чинності з наступного бюджетного періоду. При цьому відповідно до пункту 12.5 статті 12 ПК України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України.
Саме тому за умови дії підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України, рішення місцевої ради щодо встановлення місцевого податку не може набрати чинності в тому самому бюджетному періоді, в якому воно прийняте.
В свою чергу, з урахуванням пункту 10.2 статті 10 ПК України юридичний факт встановлення місцевого податку місцевою радою відповідним рішенням має передувати його справлянню.
Водночас, враховуючи зміст норм ПК України, Верховна Рада України не є уповноваженою на встановлення місцевих податків, оскільки відповідно до підпункту 12.1.2 пункту 12.1 статті 12 ПК України, Верховна Рада України лише встановлює перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.
Отже, виключно місцева рада має компетенцію щодо прийняття рішень стосовно встановлення місцевих податків протягом бюджетного періоду, причому таке рішення набуває чинності лише з початку наступного бюджетного періоду, але з урахуванням приписів підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України. І лише з наступного бюджетного періоду контролюючі органи на підставі підпункту 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 ПК України можуть розпочати справляння місцевого податку.
Виходячи із системного аналізу вищевказаних норм права, суд зазначає, що запроваджені Законом № 71-VIII зобов`язання щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, виникають у платників податків лише після 01 січня 2016 року.
У відповідності до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України, платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Згідно підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України, об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.
Відповідно до положень підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
За змістом підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати (ставки податку змінювались у залежності від календарного податкового періоду), встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Відповідно до підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України, сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.
Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів нежитлової нерухомості, встановлюються в залежності від майна, яке є об`єктом оподаткування.
Органи місцевого самоврядування до 1 лютого поточного року подають до відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням об`єкта житлової нерухомості відомості стосовно пільг, наданих ними відповідно до цього підпункту.
Податковий період, порядок обчислення суми податку, порядок сплати податку, строки сплати податку врегульовані положеннями пунктів 266.6, 266.7, 266.8, 266.9, 266.10 статті 266 ПК України, дотримання яких не є спірним в межах цієї справи.
У відповідності до пп.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).
У відповідності до Рішення Маріупольскої міської ради від 27.02.2015  № 6/46 – 5136 «Об утверждении Положений о местных налогах и сборах  в г. Мариуполе и признании утратившими силу  решений городского совета от 28.01.2011 №6/3-164; от 27.12.2011 №6/15-1496; от 24.12.2013 №6/33-4003»  було затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у м. Маріуполі.
Рішенням Маріупольської міської ради від 28.01.2016 № 7/4-37 (зі змінами) було визначено порядок оподаткування нерухомого майна та затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у м. Маріуполі у новій редакції, згідно додатка 1.
Рішення Маріупольської міської ради від  03.03.2016 № 7/5-94 «Про внесення змін до Регламенту Маріупольської міської ради VII скликання»  рада внесла наступні зміни до додатку 1 до рішення міської ради від 23.12.2015 №7/2-12: «1.3. Викласти пункт 43.2. статті 43 Регламенту у наступній редакції:
«П.43.2. Рішення міської ради нормативно-правового характеру та інші акти набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення на сайті ради, якщо міською радою не встановлено пізніший строк введення цих рішень у дію. Усі, без виключення, рішення міської ради опубліковуються на сайті ради не пізніше як за п`ять робочих днів після їх прийняття».
Рішенням Маріупольської міської ради зміни були внесені 23.12.2016 р. № 7/14-1054.
У відповідності до вищезазначеного рішення було вирішено внести наступні зміни до додатку № 1 до рішення: 
1.4.  Підпункт 6.2. пункту 6 «Ставки податку» було викладено у наступній редакції:
Ставки податку для фізичних і юридичних осіб встановлюються:
-  для об`єктів житлової нерухомості у розмірі 0,25 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року;
-  для об`єктів нежитлової нерухомості у розмірі 0,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року.
1.5. Підпункт 7.5. пункту 7 «Податковий період і період обчислення суми податку» було  викладено у наступній редакції:
«Органи державної реєстрації прав на нерухоме майно, а також органи, що здійснюють реєстрацію місця проживання фізичних осіб, зобов`язані щокварталу у 15-денний строк після закінчення податкового (звітного) кварталу подавати контролюючим органам відомості, необхідні для розрахунку та справляння податку фізичними та юридичними особами, за місцем розташування такого об`єкта нерухомого майна станом на перше число відповідного кварталу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України».
Рішення Маріупольської міської ради від 23.12.2016 № 7/14-1054  «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.02.2015 №   6/46 – 5136 (із змінами від 28.01.2016 № 7/4-37)» було оприлюднено у газеті «Приазовський робочий» № 152 від 28.12.2016 (http://pr.ua/arhiv/date/2016-12-28).
07.04.2020 представником Шпортко Н.А. Шпортко В.А. направлений запит до виконкому Маріупольської міської ради про надання інформації, в якому офіційному виданні та друкованому засобі інформації, з зазначенням номеру та дати публікації рішення Маріупольської міської ради від 28.01.2016 № 7/4-34 та Маріупольської міської ради від 23.12.2016 № 7/14-1054 
Листом Маріупольської міської ради від 13.04.2020 № 16-135-16.1 представник ОСОБА_2 повідомлений, що інформація про проект рішення Маріупольської міської ради від 28.01.2016 № 7/4-37 опублікована в газеті «Приазовський робочий» від 16.01.2016 № 6.
Крім того, апеляційним судом оглянуто сайт Маріупольської міської ради, зокрема розділ «Рішення міської ради», зі змісту якого вбачається, що інформація про публікацію наведеного рішення міститься на сайті (за посиланням https://mariupolrada.gov.ua/city-council-solutions?number=7%2F4-37&daterange=&search=), публікація відбулась 03.02.2016.
На сайті Маріупольської міської ради mаrіuроlrаdа.gov.ua зазначено, що цей сайт є офіційним сайтом міської ради. На цьому сайті розміщені рішення ради з 30.01.2007 по теперішній час.
На архівній версії сайту розміщені рішення ради з 2007 року по 2011 рік, зокрема, й рішення Маріупольської міської ради від 28.01.2016 № 7/4-34 (за посиланням http://www.archive.marsovet.org.ua/documents/show/search/1?title=7%2F4-37&date_from=&date_to=&submit=%D0%9D%D0%B0%D0%B9%D1%82%D0%B8).  
У відповідності до ч.1 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування» № 280/97-ВР (далі – Закон № 280/97) рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.
Частиною 3 ст. 59 цього ж Закону № 280/97 визначено, що рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням, окрім випадків, передбачених пунктами 4 і 16 статті 26, пунктами 1, 29 і 31 статті 43 та статтями 55, 56 цього Закону, в яких рішення приймаються таємним голосуванням. Результати поіменного голосування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 2939-VI (далі – Закон № 2939-VI). На офіційному веб-сайті ради розміщуються в день голосування і зберігаються протягом необмеженого строку всі результати поіменних голосувань. Результати поіменного голосування є невід`ємною частиною протоколу сесії ради.
Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію (ч.5 ст.59 Закону № 280/97 ).
Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону № 2939-VI. Проекти актів органів місцевого самоврядування оприлюднюються в порядку, передбаченому Законом № 2939-VI, крім випадків виникнення надзвичайних ситуацій та інших невідкладних випадків, передбачених законом, коли такі проекти актів оприлюднюються негайно після їх підготовки (ч.11 ст.59 Закону № 280/97 ).
Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються у порядку, встановленому Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» (ч.12 ст.59 Закону № 280/97).
Статтею 5 Закону № 2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом.
Публічна інформація у формі відкритих даних - це публічна інформація у форматі, що дозволяє її автоматизоване оброблення електронними засобами, вільний та безоплатний доступ до неї, а також її подальше використання.
Розпорядники інформації зобов`язані надавати публічну інформацію у формі відкритих даних на запит, оприлюднювати і регулярно оновлювати її на єдиному державному веб-порталі відкритих даних та на своїх веб-сайтах.
Публічна інформація у формі відкритих даних є дозволеною для її подальшого вільного використання та поширення (ст. 10-1 Закону  № 2939-VI).
Розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання (п.1 ч.1 ст. 14 Закону № 2939-VI).
Розпорядники інформації зобов`язані оприлюднювати: нормативно-правові акти, акти індивідуальної дії (крім внутрішньоорганізаційних), прийняті розпорядником, проекти рішень, що підлягають обговоренню, інформацію про нормативно-правові засади діяльності (п.2 ч.1 ст.15 Закону №  2939-VI).
У відповідності до преамбули Закону України № 539/97-ВР «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні  засобами масової інформації» (далі – Закон № 539/97) цей Закон відповідно до Конституції України визначає порядок всебічного і об`єктивного висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування засобами масової інформації і захисту їх від монопольного впливу органів тієї чи іншої гілки державної влади або органів місцевого самоврядування, є складовою частиною законодавства України про інформацію.
Відповідно до ст. 21 Закону № 539/97, діяльність місцевих органів державної влади та органів місцевого самоврядування висвітлюється в друкованих засобах масової інформації регіональної та місцевої сфери розповсюдження на умовах, визначених у договорах між цими органами і редакціями зазначених друкованих засобів масової інформації.
Згідно абз.1 ст.1 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» в цьому Законі під друкованими засобами масової інформації (пресою) в Україні розуміються періодичні і такі, що продовжуються, видання, які виходять під постійною назвою, з періодичністю один і більше номерів (випусків) протягом року на підставі свідоцтва про державну реєстрацію.
Відповідно до ст. 22 Закону № 539/97 закони України, постанови Верховної Ради України, укази та розпорядження Президента України, постанови та розпорядження Кабінету Міністрів України, постанови Верховного Суду України, рішення та висновки Конституційного Суду України, рішення органів місцевого самоврядування, інші нормативно-правові акти публікуються в офіційних друкованих виданнях. У друкованих засобах масової інформації можуть публікуватися офіційні документи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, інша публічна інформація відповідно до законодавства і на засадах, передбачених укладеним між такими органами та редакціями друкованих засобів масової інформації договором.
В матеріалах справи відсутні докази того, що рішення Маріупольської міської ради від 28.01.2016 № 7/4-37 було опубліковано в друкованому засобі масової інформації. 
Позивач за зустрічним позовом наголошує, що оскільки рішення органів місцевого самоврядування не були оприлюднені з дотриманням вимог  чинного законодавства, то позивач не повинен був їх застосовувати при визначенні грошового зобов`язання відповідачу і зазначене є підставою для сковування спірних податкових повідомлень-рішень.  
Так, відповідно до статті 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.
Згідно зі статтею 10 Кодексу до місцевих податків належать податок на майно та єдиний податок, а до місцевих зборів: збір за місця для паркування транспортних засобів і туристичний збір.
Місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).
Місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.
Зарахування місцевих податків та зборів до відповідних місцевих бюджетів здійснюється відповідно до Бюджетного кодексу України.
Підпунктом 12.1.2 пункту 12.1 статті 12 ПК України визначено, що Верховна Рада України встановлює на території України загальнодержавні податки та збори і визначає перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.
Як передбачено пунктом 12.3 статті 12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.
Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (підпункт 12.3.1 пункту 12.3 статті 12 ПК України).
Відповідно до положень підпункту 12.3.3 пункту 12.3 статті 12 ПК України копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів.
Згідно з підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.
Відповідно до підпункту 12.4.3 пункту 12.4 статті 12 ПК України до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів належать: до початку наступного бюджетного періоду прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов`язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду.
Пункт 12.5 статті 12 ПК України встановлює, що офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.
Як зазначалось вище у цьому рішенні, у 2015 році Рішенням Маріупольської міської ради від  27.02.2015  № 6/46-5136 «Об утверждении Положений о местных налогах и сборах  в г. Мариуполе и признании утратившими силу  решений городского совета от 28.01.2011 №6/3-164; от 27.12.2011 №6/15-1496; от 24.12.2013 №6/33-4003» було затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у м. Маріуполі.
В подальшому, згідно з пунктом 7 «Прикінцеві положення» Закону № 909-VІІІ, який набув чинності з 01 січня 2016 року, рекомендовано органам місцевого самоврядування у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2016 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об`єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2016 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об`єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.
Пунктом 4 Прикінцевих положень вказаного Закону передбачено: установити, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».
Пунктом 72 Закону № 909-VІІІ змінено також правове регулювання у статті 266 Податкового кодексу України, зокрема зміни стосувались об`єктів, які не підлягають оподаткуванню цим податком (підпункт 266.2.2), порядку встановлення пільг (підпункт 266.4.2), ставки податку (підпункт 266.5.1), обчислення суми податку (266.7.2), порядку сплати податку (підпункт 266.5.9).
Судом також встановлено, що на виконання в тому числі Закону України від 24 грудня 2015 року № 909-VІІІ рішенням Маріупольської міської ради від 28.01.2016 р. № 7/4-37 (зі змінами) було визначено порядок оподаткування нерухомого майна та затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у м. Маріуполі у новій редакції, згідно додатка 1.
Потім до вищезазначеного Рішення приймались доповнення та зміни. 
Апеляційним судом вже зазначалось вище, що відповідно до Закону № 1791-VIII було  встановлено, що в 2017 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів, які прийняті на виконання цього Закону, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4,підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 ПК України та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».
Зазначені норми дозволяли органам місцевого самоврядування приймати рішення не дотримуючись згаданих вище термінів (як в 2016 та 2017 році), що відповідає  правовим висновкам викладеним у постанові Верховного Суду 11 грудня 2018 року у справі № 819/314/18.
Колегія суддів також дійшла висновку, що оприлюднення відповідачем на офіційному вебсайті Маріупольської міської ради (03.02.2016) рішення Маріупольської міської ради від 28.01.2016 р. № 7/4-37, яким затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у м. Маріуполі у новій редакції, згідно додатка 1, вважається офіційним оприлюдненням та пов`язується з моментом набрання ним чинності.
Аналогічна позиція щодо офіційного оприлюднення рішень органів та посадових осіб місцевого самоврядування висловлена в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 357/14346/17.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що при прийнятті спірних актів індивідуальної дії, податковий орган, як суб`єкт виконавчої влади, застосував чинне рішення органу місцевого самоврядування (з урахуванням змін), яке в свою чергу прийняте на виконання положень Закону України від 24 грудня 2015 року № 909-VІІІ, норми якого були чинними, не визнані неконституційними, та які рекомендували з метою забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році переглянути прийняті на 2016 рік рішення щодо встановлення місцевих податків і зборів.

Щодо принципу стабільності у спірних правовідносинах, на застосуванні яких наполягала позивач, мотивуючи вимоги про скасування податкових повідомлень-рішень.
Положення підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК України, визначаючи загальну засаду стабільності податкового законодавства, що випливає з необхідності забезпечення правової визначеності у сфері виконання особою податкового обов`язку має загальне значення у регулюванні податкових правовідносин актами податкового законодавства (в тому числі, актів органів місцевого самоврядування в частині встановлення місцевих податків і зборів в межах компетенції, визначеної Конституцією України):
дія вказаного принципу не була зупинена та його застосування не було обмежено в іншій спосіб Законом № 909-VІІІ;
спеціальний порядок оприлюднення рішень органів місцевого самоврядування, встановлений підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України, дія якого була зупинена на 2016 рік Законом № 909-VІІІ  та на 2017 рік Законом № 1791-VIII є одним із елементів цілісної системи забезпечення стабільності податкового законодавства України;
комплексний аналіз статей 57, 58 Конституції України та частини 5 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вказують на загальний порядок набрання чинності нормативно-правовими актами органів місцевого самоврядування, який у достатній мірі забезпечує недопустимість зміни елементів податку під час виконання особою податкового обов`язку протягом бюджетного року та застосування таких змін як підстави відповідальності платника податку;
приписами Закону України № 909-VІІІ не передбачався новий порядок оприлюднення рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків чи зборів або внесення змін до них. При цьому таким що діяв слід вважати порядок визначений пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України.
Податкове законодавство України ґрунтується зокрема на принципі стабільності, який треба розуміти так, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року (підпункт 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК України).
ОСОБА_1 в якості підстави для задоволення позовних вимог у позові,  зазначає, щодо порушення податковим органом положень підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК України – принципу стабільності податкового законодавства. Однак цей принцип скерований (орієнтований на) органам законодавчої влади, а у випадку передбаченому пунктом 4.4 статті 4 Кодексу – органам місцевого самоврядування, з метою дотримання певного порядку внесення змін до будь-яких елементів податків.
Згідно з загальноприйнятою у правозастосуванні юридичною кваліфікацією змін до податкового законодавства Закон, який вносить зміни всупереч пункту 4.1.9 ПК України вважається чинним, оскільки не суперечить Конституції, як і іншим нормативно-правовим актам, аналогічно щодо місцевих податків і зборів, право на встановлення яких законодавчо передано органам місцевого самоврядування. Норма підпункту 4.1.9 Кодексу встановлює обмеження, не передбачаючи жодних наслідків (зокрема санкцій) у разі його порушення. 
Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) слід зазначити таке. 
Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (стаття 41 Конституції України).
Пунктом 21 рішення ЄСПЛ у справі «Федоренка проти України» від 30 червня 2006 року зазначено, що, відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може виступати у формі не тільки майна, а й “виправданих очікувань” від ефективного використання права власності. У рішенні ЄСПЛ у справі Стретч проти Об`єднаного Королівства від 24 червня 2003 року майном, у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції (встановлює право особи на мирне володіння своїм майном), вважається, зокрема, “законне і обґрунтоване очікування набути майно або майнове право” .
Таким чином, наявність згаданої вище норми ПК України породжує у платників податків обґрунтовані “законні очікування” щодо майна (податку), який підлягає (або не підлягає) сплаті в наступному податковому періоді, за умови збереження або відчуження власного майна. Виходячи з цього, хоча й платник податків не має права на позов про скасування законодавчих змін, однак може скористатись можливістю захистити на його думку порушене право та інтереси з огляду на доведеність чи реальність такого порушення в іншій спосіб, зокрема, пред`явленням позову про відшкодування шкоди.
У даному ж випадку, апеляційний суд констатує, що ОСОБА_1 не скористалась правом звернення до суду з позовом про оскарження рішення органу місцевого самоврядування, яким, в тому числі, керувався податковий орган, приймаючи оскаржені податкові повідомлення-рішення.
ЄСПЛ у справі 41/74 Yvonne Van Duyn vs Home Office зазначає, що принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи можуть покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть коли вони закріплені в нормативному акті, який взагалі не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана з іншим принципом відповідальності держави, котрий полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для уникнення відповідальності. Якщо держава затвердила певну правову концепцію, якою в описаному випадку є стабільність податкового законодавства, то вона чинить протиправно, коли відступає від заявленої поведінки або політики, оскільки погодження такої політики (поведінки) дало підстави для виникнення обґрунтованих очікувань в осіб щодо її дотримання державою чи органом публічної влади. 
Отже хоча держава, володіючи податковим суверенітетом, має право встановлювати норми, змінювати і скасовувати раніше встановлені нею норми поведінки, проте у неї відсутні гарантії чи імунітет від вимог щодо відшкодування шкоди (якщо заподіяння таких буде доведене) платникам податків, які виникли у зв`язку з порушенням їхніх законних очікувань через такі дії чи рішення органів державної влади.
За вказаних обставин це само по собі не може бути підставою для визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень (контролюючого органу) та для скасування податкових повідомлень-рішень.
Слід зазначити, що встановлення місцевих податків і зборів входить до компетенції органів місцевого самоврядування, податковий же орган, який є  позивачем у справі про стягнення податкового боргу (відповідачем за зустрічним позовом) у справі, наділений повноваженнями по застосуванню в межах своєї компетенції вже прийнятих нормативно-правових актів, в тому числі рішень органів місцевого самоврядування, норми яких є чинними на час їх застосування та обов`язковими. 
Відтак, навіть за наявності порушення принципу стабільності шляхом прийняття радою рішення на виконання норм Закону № 909-VІІІ (оскарження якого на предмет правомірності, законності не здійснене), без участі контролюючого органу в процесі внесення змін порядку зі сплати податку до об`єкту оподаткування, враховуючи чинність такого рішення ради на час прийняття відповідачем податкових повідомлень-рішень, суд зазначає, що  податковий орган мав право на прийняття спірних податкових повідомлень- рішень.
У рішенні в справі National and Provincial Building Society, Leeds Permanent Building Society and Yorkshire Building Society vs The United Kingdom ЄСПЛ вказав, що "повага до верховенства права… охороняє від будь-якого впливу з боку держави — за винятком наявності незаперечних підстав загального інтересу".
Відтак, що в межах даних правовідносин не було свавілля з боку податкового органу, яким би було завдано ОСОБА_1 індивідуального та надмірного тягара, оскільки дії податкового органу щодо прийняття податкових повідомлень-рішень відповідають прийнятому органом місцевого самоврядування рішенню по встановленню певних правил, а також дотримано баланс публічних та приватних інтересів, що запроваджено нормою підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України. Позивачем (за зустрічним позовом) у справі не доведено належними й допустимими доказами завдання йому спірними рішеннями відповідача надмірного тягаря.
Аналогічна позиція щодо відсутності порушення принципу стабільності в спірних правовідносинах висловлена в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 357/14346/17.
Колегія суддів також додатково звертає увагу, що оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями визначено грошове зобов`язання ОСОБА_1 за 2017-2018 роки.
Також представник позивача у судовому засіданні, про що також було зазначено в зустрічному позові та у відзиві на апеляційну скаргу, з посиланням на Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 наголосив, що належне позивачу нерухоме майно було набуто до запровадження податку на нерухоме майно, в зв`язку з чим не мають зворотної сили положення закону, яким було запроваджено податок на нерухомість, а тому поведінка відповідача щодо складення податкових повідомлень-рішень є протиправною.
Колегія суддів не бере до уваги такі доводи, оскільки Конституційний Суд України у цьому рішенні зазначив, що дію в часі законів та інших нормативно-правових актів треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Така подія (факт), як стягнення податкового боргу відбулось після внесення змін до законодавства щодо справляння податку на нерухомість. При цьому в законодавстві відсутні будь-які зауваження щодо поширення такого законодавства лише на об`єкти нерухомості, право власності на яке виникло після запровадження податку на нерухомість. Отже, вказаним податком обкладаються всі об`єкти незалежно від часу їх створення або набуття права власності на них.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення зустрічного позову у цій справі.

Щодо підстав для стягнення податкового боргу, що є предметом первісного позову Управління.
Як було зазначено вище у цьому рішенні за відповідачем рахується податковий борг, раніше не заявлений до суду, у розмірі 91 625,93 грн.:
податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості (код бюджетної класифікації 18010300; Центральний район м. Маріуполя) в сумі 84 415,63 грн.;
податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості (код бюджетної класифікації 18010300; Приморський район м. Маріуполя) в сумі 7 210,3 грн.
Згідно з п. 59.1 ст. 59 ПК України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення- рішення.
Також підпунктом 57.3 ст. 57 ПК України передбачено, що у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.
Наказом Міністерства Фінансів України від 30.06.2017 № 610 «Про затвердження Порядку направлення контролюючими органами податкових вимог платникам податків» (Далі - Порядок), який Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 24 липня 2017 року за № 902/30770 визначено механізм формування, надсилання, вручення та відкликання податкових вимог органами доходів і зборів.
Зокрема, у п. 2 вказано, що Дія цього Порядку поширюється на платників податків, у яких виник податковий борг.
У зв`язку з несплатою платником податків відповідачем (за первісним позовом) узгоджених податкових зобов`язань, податковим органом було сформовано податкову вимогу форми «Ф» від 11.03.2019 № 65403-46, яка направлена поштою на адресу боржника, та поштове відправлення вручене 09.07.2019 згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. Вказана вимога не оскаржувалась та не відкликалась.
Відповідно до п.п.14.1.39 п. 14.1 ст. 14 ПК України, грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.
Відповідно до п.п.14.1.157 п.14.1 ст.14 ПК України, податкове повідомлення-рішення - письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов`язок платника податків сплатити суму грошового зобов`язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.
Згідно до п.п.14.1.175 п.14.1 ст.14 ПК України, податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом;
Приписами пп.87.1-87.2 ст.87 ПК України, передбачено, що джерелами самостійної сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу платника податків є будь-які власні кошти, у тому числі ті, що отримані від продажу товарів (робіт, послуг), майна, випуску цінних паперів, зокрема корпоративних прав, отримані як позика (кредит), та з інших джерел, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею, а також суми надміру сплачених платежів до відповідних бюджетів. Джерелами погашення податкового боргу платника податків є будь-яке майно такого платника податків з урахуванням обмежень, визначених цим Кодексом, а також іншими законодавчими актами.
Відповідно до п.87.11 ст.87 ПК України орган стягнення звертається до суду з позовом про стягнення суми податкового боргу платника податку - фізичної особи. Стягнення податкового боргу за рішенням суду здійснюється державною виконавчою службою відповідно до закону про виконавче провадження.
Так, за результатами апеляційного перегляду судом встановлено наявність підстав для нарахування грошових зобов`язань позивачу в зустрічному позові з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, та, як наслідок правомірність оскаржених податкових повідомлень-рішень.
У зв`язку з несплатою відповідачем (за первісним позовом) таких грошових зобов`язань - заборгованості перед бюджетом в розмірі 91 625,93 грн., що підтверджується матеріалами справи, колегія суддів дійшла висновку про задоволення позовних вимог Управління про стягнення з фізичної особи ОСОБА_1 податкового боргу в розмірі 91 625,93 грн.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення місцевого суду – скасуванню з прийняттям нової про задоволення позовних вимог.
Відповідно до положень ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.

Окрім цього, на адресу Першого апеляційного адміністративного суду від ГУ ДПС у Донецькій області надійшло клопотання про повернення судового збору, внесеного в більшому розмірі, ніж встановлено законом, за подання апеляційної скарги на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року в справі № 200/3072/20-а на підставі п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір».
Відповідно до ч. 2 ст. 132 КАС України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
За приписами п.1 ч. ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Згідно з ч.2 ст.7 Закону України «Про судовий збір» у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.
Частиною 1 ст.143 КАС України визначено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Відповідно до пункту 3.2 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги на рішення суду, заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами ставка судового збору встановлюється в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги, але не більше 15 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Враховуючи чинні на момент звернення з адміністративним позовом ставки судового збору, при зверненні до суду з апеляційною скаргою на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року судовий збір підлягав сплаті в розмірі 1261,20 грн.
Згідно з наявним в матеріалах справи платіжним дорученням від 02.11.2020 № 3901 ГУ ДПС у Донецькій області сплатило судовий збір у розмірі 3153,00 грн. Тобто, сума надміру сплаченого судового збору складає: 3153,00 грн. - 1261,20 грн. = 1891,90 грн.
За таких обставин суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання податкового органу та повернення апелянту надміру сплаченого судового збору.
Керуючись статтями  139, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства  України, -     

                                                    ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області – задовольнити.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року у справі № 200/3072/20-а – скасувати.
Прийняти нову постанову.
Позов Головного управління ДПС у Донецькій області (ЄДРПОУ 43142826, юридична адреса: 87515, Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Італійська, 59) до фізичної особи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) про стягнення податкового боргу – задовольнити.
Стягнути з фізичної особи ОСОБА_1 податковий борг в розмірі 91 625 (дев`яносто одну тисячу шістсот двадцять п`ять) грн. 93 коп., а саме податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власникам об`єктів нежитлової нерухомості (код бюджетної класифікації 18010300; Центральний район м. Маріуполя) в сумі 84 415,63 грн.; податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості (код бюджетної класифікації 18010300; Приморський район м. Маріуполя).
У задоволенні зустрічного позову фізичної особи ОСОБА_1 до Головного управління ДПС України у Донецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень – відмовити. 
Клопотання Головного управління ДПС у Донецькій області про повернення надміру сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року в справі № 200/3072/20-а – задовольнити.
Повернути Головному управлінню ДПС у Донецькій області (87515, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Італійська, 59, код ЄДРПОУ: 43142826) судовий збір у розмірі 1891 (однієї тисячі вісімсот дев`яносто однієї) гривні 90 копійок, сплачений до Державного бюджету України, через відповідний орган Державної казначейської служби України.
Повне судове рішення – 26 січня 2021 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                 І. В. Сіваченко

Судді                                                                                            А. А. Блохін                              

                                                                                                                     Т. Г. Гаврищук