Дата документу 23.03.2021 Справа № 311/910/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №311/910/20         Головуючий у 1 інстанції: Задорожко Д.А.
Провадження № 22-ц/807/1221/21         Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 березня 2021 року        м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:        Полякова О.З.,
суддів:        Крилової О.В.,
       Кухаря С.В.
при секретарі: Бєловій А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою фізичної особи підприємця ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на ухвалу Василівського районного суду Запорізької області від 26 січня 2021 року в частині визначення розміру судових витрат у справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати та за зустрічним позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У березні 2020 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ФОП ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати, з вимогами про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в сумі 18342 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 2000 грн. 
Ухвалою судді Василівського районного суду Запорізької області від 24 березня 2020 року провадження по справі відкрито.
У червні 2020 року ФОП ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, з вимогами про стягнення з відповідача 171938,87 грн. матеріальної шкоди та витрат на правову допомогу у розмірі 27000 грн. 
Ухвалою судді Василівського районного суду Запорізької області від 16 червня 2020 року справи об`єднано в одне провадження.
20 листопада 2020 року від ОСОБА_3 на адресу суду надійшла заява про залишення її позову без розгляду. 
28 грудня 2020 року ФОП ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала до суду клопотання про стягнення з ОСОБА_3 судових витрат у розмірі 37719,40 грн. 
Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 26 січня 2021 року первісний позов ОСОБА_3 залишено без розгляду. Клопотання ФОП ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 про стягнення судових витрат задоволено частково. Стягнуто з  ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_1 5000 грн. в якості витрат на правову допомогу. В задоволенні клопотання в іншій частині відмовлено.
Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 26 січня 2021 року позов ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди залишено без задоволення. 
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою в частині розподілу судових витрат, ФОП ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Василівського районного суду Запорізької області від 26 січня 2021 року в частині стягнення витрат на правову допомогу та прийняти в цій частині постанову, якою повністю задовольнити їх клопотання про стягнення судових витрат та стягнути з ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 58400 грн. 
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 зазначає, що отримавши необґрунтовану позовну заяву ОСОБА_3 , яка звернулась до суду, добре розуміючи незаконність та необґрунтованість її вимог, ОСОБА_1 , була вимушена з метою захисту її прав та інтересів звернутися за правовою допомогою. Саме тому, 18 травня 2020 року між адвокатом Козій Д.О. та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання правової допомоги, в якому чітко визначено витрати ОСОБА_1 на правову допомогу через подання ОСОБА_3 вищевказаного позову. Так, умовами договору сторони узгодили, що вартість опрацювання адвокатом матеріалів справи, збір, опрацювання та аналіз доказів становить 3000 грн.; вартість підготовки та відправлення відзиву на позовну заяву становить 7000 грн.; вартість підготовки та відправлення зустрічного позову складає 7000 грн., участь адвоката Козій Д.О. у судовому засіданні, яке призначене на 04 червня 2020 року складає 10000 грн. При цьому, в одне засідання спір вирішити не вдалося через дії ОСОБА_3 , яка постійно зривала з її представниками судові засідання, то 19 листопада 2020        року ОСОБА_1 було сплачено ще 9000 грн. за участь адвоката Козій Д.О. у судовому засіданні 20 листопада 2020 року, яке також було відкладено через те, що ОСОБА_3 подала заяву про залишення її первісного позову без розгляду, а представник ОСОБА_3 заявила про намір укласти мирову угоду з ОСОБА_1 . Однак, станом на 26 січня 2021 року ОСОБА_3 та її представник не вжили жодних дій для укладення мирової угоди, що вказує на той факт, що представник ОСОБА_3 умисно ввела суд та представника ОСОБА_1 в оману щодо дійсних намірів ОСОБА_3 , що може бути підставою для притягнення представника ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності, або ОСОБА_3 з її представником зловживають правами та умисно затягують розгляд справи, внаслідок чого 25 січня 2021        року ОСОБА_1 на виконання умов Додаткової угоди № 1 від 16 січня 2021 року до Договору № 01-1/16-01/21 про надання правової допомоги від 16 січня 2021 року сплатила 22400 грн. за участь адвоката Козій Д.О. в судовому засіданні 26 січня 2021        року.
Таким чином, через подання ОСОБА_3 незаконного та безпідставного позову до ОСОБА_1 , витрати останньої на правову допомогу у цій справі дорівнюють 58400 грн. При цьому, ухвала в оскаржуваній частині порушує невід`ємне та законне право ОСОБА_1 на відшкодування її витрат на правову допомогу та на належний ефективний захист її порушеного права. Також, в апеляційній скарзі міститься посилання на постанову Верховного Суду від 22 листопада 2019 у справі № 902/347/18, відповідно до якої зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, обсягом та витраченим часом. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Учасники справи, своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що в силу ч. 3 цієї статті не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити її з вищевказаних підстав.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства, що підтверджується матеріалами справи (т. 3 а.с. 105а-105в), клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.
Так, колегія суддів звертає увагу, що статтею 367 ЦПК України визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції. Зокрема, частиною 1 зазначеної статті встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. ОСОБА_1 ухвала Василівського районного суду Запорізької області від 26 січня 2021 року оскаржується лише в частині вирішення питання про стягнення витрат на правничу допомогу. За таких обставин, ухвала Василівського районного суду Запорізької області від 26 січня 2021 року в частині залишення без розгляду позову ОСОБА_3 колегією суддів не переглядається. 
Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Вбачається, що звертаючись до суду першої інстанції з клопотанням про стягнення з ОСОБА_4 судових витрат, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 було заявлено суму до стягнення у розмірі 37719,40 грн. (т. 1 а.с. 217), проте, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 просить стягнути з ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у розмірі 58400 грн. (т. 3 а.с. 19). Зазначені вимоги не приймаються та не розглядаються апеляційним судом з огляду на положення ч. 6 ст. 367 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 
З матеріалів справи вбачається, що 27 січня 2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Адвокатське бюро «Козій Дар`ї» укладено договір про надання правової допомоги № 01/27-01/20 (т. 1 а.с. 59-65). За умовами зазначеного Договору ОСОБА_1 зобов`язалась оплатити, а Адвокатське об`єднання надати ОСОБА_1 правову допомогу, що передбачає представництво та захист прав та інтересів Клієнта у судових органах всіх інстанції.
Також, 18 травня 2020 року між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Адвокатське бюро «Козій Дар`ї» укладено договір про надання правової допомоги № 01/18-05/20 (т. 1 а.с. 86-93). За умовами Договору від 18 травня 2020 року ОСОБА_1 зобов`язалась оплатити, а Адвокатське об`єднання надати ОСОБА_1 правову допомогу по справі Василівського районного суду Запорізької області № 311/910/20 за позовом ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати, а також правову допомогу за будь-якими позовами або заявами ФОП ОСОБА_1 щодо ОСОБА_3 .

З пункту 4.9 Договору вбачається, що сторони домовились, що вартість правничої допомоги, що надається Адвокатським бюро в частині опрацювання матеріалів справи Василівського районного суду Запорізької області № 311/910/20 за позовом ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати, а також збір, опрацювання та аналіз доказів по цій справі становить 3000 грн.
Відповідно до п. 4.10 Договору сторони домовились, що вартість правничої допомоги, що надається Адвокатським бюро в частині підготовки та відправлення відзиву на позовну заяву становить 7000 грн.
Відповідно до п. 4.11 Договору сторони домовились, що вартість правничої допомоги, що надається Адвокатським бюро в частині підготовки та відправлення зустрічного позову по цій справі становить 7000 грн.
Пунктом 4.12 Договору сторони узгодили, що вартість правничої допомоги, що надається Адвокатським бюро в частині участі у судовому засіданні, яке призначено на 04 червня 2020 року, становить 10000 грн.
До матеріалів справи долучено рахунки-фактура від 18 травня 2020 року на загальну суму 17000 грн. (т. 1 а.с. 96-99).
16 січня 2021 року між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Адвокатське бюро «Козій Дар`ї» укладено договір про надання правової допомоги № 01-1/16-01/21 (т. 1 а.с. 230-236). За умовами зазначеного Договору ОСОБА_1 зобов`язалась оплатити, а Адвокатське об`єднання надати ОСОБА_1 правову допомогу, що передбачає представництво та захист прав та інтересів Клієнта у судових органах всіх інстанції.
Пунктом 4.1. сторони узгодили, що за надання правової допомоги Клієнт сплачує гонорар у розмірі, який визначається за домовленістю Сторін на підставі рахунку-фактури. 
Суд першої відмовляючи у стягненні витрат, понесених за підготовку та відправлення зустрічного позову в розмірі 7000 грн. та судовий збір в розмірі 1719,40 грн. за подання зустрічного позову,послався на те,що вони не відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом первісної позовної заяви. 
З зазначеним висновком колегія суддів погоджується в повному обсязі. 
Так, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 статті 141 ЦПК України встановлено, що і нші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. 
При цьому, оскільки на час постановлення ухвали Василівського районного суду Запорізької області від 26 січня 2020 року про залишення без розгляду позову ОСОБА_4 , судом не вирішувались вимоги зустрічного позову ФОП ОСОБА_1 , відповідно, у суду першої інстанції не було підстав здійснювати розподіл витрат, понесених у зв`язку з поданням зустрічного позову. 
Апеляційна скарга не містить доводів щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права в цій частині. 
Щодо доводів апеляційної скарги в частині зменшення судом першої інстанції витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, колегія суддів зазначає наступне. 
Так, враховуючи обставини розгляду справи, процесуальні дії, вчиненні сторонами, тривалість розгляду справи, залишення первісного позову без розгляду, суд першої інстанції з урахуванням вимог ч.3 ст. 141 ЦПК України, співмірності та розумності, вважав обґрунтованим розмір витрат, понесених ОСОБА_1 на надання професійної правничої допомоги адвоката в розмірі 5000 грн., які підлягають стягненню з ОСОБА_3 .
З зазначеним висновком колегія суддів також погоджується. 
Конституцією України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу (стаття 59).
Також, ч. 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з частинами першою - четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно                           з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Така ж позиція відображена у додатковій постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц, провадження № 61-22962св19. Верховний Суд, розподіляючи витрати, понесені на професійну правничу допомогу, дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19) та від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Крім того, за матеріалами справи не вбачається можливим встановити факт та дату отримання ОСОБА_3 клопотання ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 про відшкодування за рахунок позивача понесених відповідачем витрат на правничу допомогу, що не дає можливості зробити висновок чи була позбавлена ОСОБА_3 можливості доводити неспівмірність цих витрат.
Доводи апеляційної скарги, що саме неправомірні дії ОСОБА_3 спричинили понесення ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу також не заслуговують на увагу. 
Згідно з частиною п`ятою статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Залишення заяви без розгляду на підставі заяви позивача - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія - це диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України. При цьому суд не перевіряє підстави подання такої заяви.
Саме по собі подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, так як це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації.
Крім того, звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.
Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 148/312/16-ц (провадження № 61-24189св18) та у постанові від 02 грудня 2020 року у справі № 202/2600/15-ц (провадження № 61-6264св20).
Також, ч.ч. 1, 3 ст. 187 ЦПК України передбачено право учасників справи подавати заяви, клопотання і заперечення, викладати свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.
Інших доводів, які саме дії позивача є необґрунтованими, апеляційна скарга не містить. 
Отже доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, - 

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи підприємця ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення. 
Ухвалу Василівського районного суду Запорізької області від 26 січня 2021 року в частині визначення розміру судових витрат по цій справі - залишити без змін.
В іншій частині ухвала Василівського районного суду Запорізької області від 26 січня 2021 року не переглядалась.
Постанова є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає.
Повна постанова складена 01 квітня 2021 року.

Головуючий:

Судді: