ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2855/21 Справа № 199/1477/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Богун О. О. Суддя у 2-й інстанції - Деркач  Н. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2021 року                                                                 м. Дніпро

       Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої судді - Деркач Н.М.,
суддів: Демченко Е.Л., Пищиди М.М.,
за участю секретаря Піменової М.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в місті Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 29 вересня 2020 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,- 

ВСТАНОВИВ:

       У березні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (а.с.1-40).
       В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що відповідно до укладеного договору №б/н від 28 вересня 2018 року відповідач по справі отримав кредит у розмірі 3500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Однак, у порушення умов договору свої зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 належним чином не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 20 грудня 2019 року становить 19 721, 87 грн. і складається з наступного: заборгованість за поточним тілом кредита – 135, 48 грн.; заборгованість за простроченим тілом кредита – 10 416,14 грн.; заборгованість за нарахованими відсотками – 0, 00 грн.; заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит, згідно ст. 625 – 4133, 30 грн.; нарахована пеня – 0, 00 грн.; нараховано комісії – 0, 00 грн.; штраф (фіксована частина) – 500, 00 грн.; штраф (процентна складова) – 915, 33 грн.. 
       З огляду на наведене, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути на його користь з ОСОБА_1 вказану заборгованість, а також понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 102, 00 грн..
       Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 29 вересня 2020 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 28 вересня 2018 року, яка виникла станом на 28 вересня 2018 року та складається з заборгованості за поточним тілом кредиту в розмірі 135 (сто тридцять п`ять) грн. 48 коп.. Також стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати у вигляді сплаченого судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 14 (чотирнадцять) грн. 44 коп.. В іншій частині позову відмовлено (а.с. 63-67).
       Не погодившись з указаним рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі (а.с. 73-86).
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції допустив однобічність та неповноту судового розгляду, не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають з кредитного договору, не перевірив розрахунок заборгованості та не дав оцінки паспорту споживчого кредиту про умови кредитування, підписаного відповідачем особисто, яким передбачено процентну ставку по кредитному договору, розмір і порядок нарахування неустойки.
       Відповідач не скористався своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
       Згідно з п.1 ч.1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. 
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України).
       Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень, то справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
       Судом встановлено, що відповідно до договору № б/н від 28 вересня 2018 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , відповідач по справі отримав кредит у розмірі 3 500, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
       Умови зазначеного договору ОСОБА_1 належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 20 грудня 2019 року, згідно розрахунку позивача, має заборгованість перед Банком в розмірі 19 721, 87 грн..
        Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за поточним тілом кредита у розмірі 135, 48 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті. 
       Проте, такого висновку суд першої інстанції дійшов без повного з`ясування всіх обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору.
       Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
       Згідно ч. 1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
       Принцип диспозитивності цивільного судочинства викладений у статті 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Відповідно до статей 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
       Обов`язок доказування і подання доказів закріплено у статті 81 ЦПК України, згідно ч. 1, 5 якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
       Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.
       Звертаючись з позовом позивач зазначає, що відповідачем було отримано кредит у розмірі 3 500 грн., тоді, як в анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг “Приватбанку”, відсутній розмір встановленого кредитного ліміту.
       Доказів того, що відповідачем було отримано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 3 500 грн. на час укладення договору, або ж виписки з банківського рахунку про рух коштів на балансі кредитної катки відповідача (баланс станом на дату укладання кредитного договору, операції за кредитною карткою з визначенням дати проведення операції та визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після поведеної з коштами операції), позивачем не надано, тому нарахування відповідачу заборгованості за кредитним договором, виходячи з суми кредиту 3 500 грн. є необґрунтованим. 
       Матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження встановлення даного кредитного ліміту, окрім викладених пояснень Банку в позові. 
       Відмовляючи у задоволенні інших позовних вимог, суд виходив з того, що витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які наявні в матеріалах даної справи, не містять підпису ОСОБА_1 , а отже їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 28 вересня 2018 року, шляхом підписання заяви-анкети. Крім того, Банк не вказав якою кредитною карткою користувався відповідач, тоді як наданий позивачем витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» містить відомості про тарифи за користування картками «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна contract», «Універсальна gold», які між собою різняться, тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, пені, комісії та штрафів.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції в цій частині виходячи з наступного.
       Матеріали справи свідчать, що в анкеті-заяві позичальника від 28 вересня 2018 року відсоткова ставка за кредитом не зазначена.
       Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
       Наданий позивачем Паспорт споживчого кредиту містить зауваження про те, що інформація зазначена в паспорті зберігає чинність та є актуальною до 13 жовтня 2018 року (а.с.13). Більш того, зі змісту цього паспорту вбачається, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому Паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо. 
       У розділі 4 вказаного Паспорту зазначено, що реальна річна процентна ставка обчислена на основі припущення, що процентна ставка та інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит. 
       Отже, зазначений Паспорт споживчого кредиту містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту та передує укладенню кредитного договору з позичальником, оскільки передбачає проведення оцінки кредитодавцем кредитоспроможності споживача.
       Враховуючи, що анкета-заява, підписана ОСОБА_1 не містить домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, штрафів за несвоєчасне погашення кредиту та посилання на паспорт споживчого кредиту, як складову договору, саме по собі підписання відповідачем Паспорту споживчого кредиту без підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг висновків суду першої інстанції не спростовує.
       Оскільки Паспорт споживчого кредиту є інформацією, яка була надана ОСОБА_1 , була актуальною лише до 13 жовтня 2018 року, а матеріали справи не містять відомостей про те, які саме із зазначених у Паспорті умов були прийняті позичальником, дана інформація не може бути взята судом до уваги як доказ підтвердження конкретних умов кредитування.
       Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
       Посилання апелянта на те, що позичальником підписано Паспорт споживчого кредиту, не можна вважати підтвердженням того, що сторони обумовили відсоткову ставку за користування кредитними грошима та штрафні санкції, оскільки такий запис не є власноручним підписом особи та не має письмової форми вираження, а зроблений в електронному вигляді, відтак він не має правового статусу, який би забезпечував можливість його використання за згодою сторін без вчинення сторонами окремої письмової угоди, що позбавляє суд можливості його ідентифікувати саме як підпис відповідача.
       Таким чином, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
       Враховуючи вищевказані обставини, відсутні підстави вважати, що при укладенні з ОСОБА_1 кредитного договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а сторонами не було дотримано форми кредитного договору у частині визначення розміру процентів та неустойки.
       Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
       Згідно п. 2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Враховуючи, що під час розгляду справи апеляційним судом встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, у той час, як факт укладання правочину та виникнення між сторонами кредитних правовідносин залишився недоведеним, апеляційний суд вважає за необхідне вийти за межі доводів та вимог апеляційної скарги, скасувати заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 29 вересня 2020 року та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
       Керуючись ч. 4 ст. 367, ст. ст. 374, 376, 381-383, 384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
       Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 29 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.
       У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості — відмовити.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення лише у випадках, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

       Головуючий:                 Н.М. Деркач

       Судді: Е.Л. Демченко

                                                                                        М.М. Пищида