П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  824/144/16-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Бондарюк О.В.  
Суддя-доповідач -  Смілянець Е. С.   
10 березня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Смілянця Е. С. 
суддів:  Білої Л.М.  Франовської К.С. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 25 вересня 2020 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернівецького обласного військовогой комісаріату про стягнення грошових коштів, 
В С Т А Н О В И В :
позивач, ОСОБА_1 , звернувся в Чернівецький окружний адміністративний суд з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (відповідача), в якому з урахуванням об`єднання позовних вимог просив:
- визнати незаконною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2   щодо невиплати    ОСОБА_1 грошової   компенсації за невикористані 11 днів   щорічної основної відпустки   за 2014 рік у сумі 1086,52 грн.; стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1   грошову компенсацію за невикористані 11 днів щорічної основної відпустки   за 2014 рік у сумі 1086,52 грн.; стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти по відшкодуванню моральної шкоди в сумі 6000,00 грн., завданої протиправною бездіяльністю    ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової   компенсації за невикористані 11 днів  щорічної основної відпустки за 2014 рік; визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2014 рік при звільненні; стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 середній  заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі   41697,60 грн.; стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти та відшкодування моральної шкоди в сумі 6000,00 грн., завданої йому протиправною бездіяльністю ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо невиплати грошової   компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки   за 2014 рік при його звільненні.   
15.07.2020 постановою Верховного Суду вказану справу в частині позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Чернівецький окружний адміністративний суд рішенням від 23.09.2020 позов задовольнив частково. Стягнув з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплати компенсації за невикористану   відпустку, за увесь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 1049,75 грн. В іншій частині позовних вимог відмовив.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що відповідачем 04.09.2020 виплачено   компенсацію за невикористані 11 днів щорічної відпустки за 2014 рік на картковий рахунок, що свідчить про те, що посадовими особами відповідача порушено його право на належний та своєчасний розрахунок при звільненні, відповідно до вимог   Положення про проходження громадянами України військової   служби у Збройних Силах України, статей 116, 117 КЗпП.
Вважає, що має право на отримання відшкодування середнього заробітку (без застосування принципу співмірності) за весь час затримки виплати всіх вказаних сум, належних йому при звільненні у 2014 році за весь період прострочення відповідачем виплат всіх належних сум, посилаючись при цьому на відповідну судову практику.
Зазначає, що оскільки відповідач діяв недобросовісно, свавільно, роками не виконував рішення судів, тому середній заробіток за весь час затримки виплати всіх вказаних сум становить 361497 грн. 60 коп.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що похідна позовна вимога про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у зв`язку із відмовою в задоволенні основної вимоги про порушення прав у публічно-правовому спорі (визнання протиправною бездіяльності) є безпідставною та задоволенню не підлягає.
Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.
Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 № 41 від 20.02.2015 внесено зміни до п. 1 наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 № 129 від 16.07.2014 року в частині виплатити позивачу грошової компенсації за 34 доби невикористаної частини щорічної основної відпустки за 2014 рік. Згідно розрахунку компенсації за невикористану відпустку №1585 від 25.02.2015 року по роздавальній відомості №75, капітану ОСОБА_1 виплачена компенсація за невикористані дні щорічної відпустки за 2014 рік при звільненні в сумі 3220,65 грн.
Вважає, що похідна позовна вимога про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у зв`язку із відмовою в задоволенні основної вимоги про порушення прав у публічно-правовому спорі (визнання протиправною бездіяльності) є безпідставною та задоволенню не підлягає.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що Верховним Судом у цій справі надано належну оцінку неправомірним діям відповідача щодо невиплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а тому доводи апеляційної скарги відповідача суперечать висновкам Верховного Суду викладених в постанові від 15.07.2020.
Згідно з положеннями ч. 3  ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства  України (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Виходячи з приписів ст. 311 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 19.07.2017 рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1   до ІНФОРМАЦІЯ_1   про визнання протиправною бездіяльності та стягнення грошових коштів, у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Зазначеним рішенням суду, а також згідно рішень апеляційної та касаційної інстанції  (окрім іншого) встановленні наступні обставини.
Наказом військового комісара Чернівецького обласного військового комісаріату від 19 березня 2014 року №38 капітан ОСОБА_1 зарахований до списків особового складу частини та на всі види забезпечення на посаду “офіцер відділення формування та відправки команд і партій ІНФОРМАЦІЯ_3 ” з 19.03.2014.
Наказом військового комісара Чернівецького обласного військового комісаріату від 16 липня 2014 року №129 капітана ОСОБА_1 , офіцера відділення формування та відправки команд і партій ІНФОРМАЦІЯ_3 , який перебував поза штатом та прибув після лікування з госпіталю (військова частина НОМЕР_1 м. Чернівці), звільнено наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 18 червня 2014 року №39 у запас за пунктом “д” (у зв`язку з проведенням організаційних заходів у порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, за умови завершення виконання визначених завдань) частини восьмої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, направлено для зарахування на військовий облік до Чернівецького МВК Чернівецької області, а також виключено із списків особового складу військкомату та всіх видів забезпечення.
22 липня 2014 року позивач звернувся до військового комісара Чернівецького обласного військового комісаріату із заявою вх. № Д-93 від 24.07.2014 року, в якій просив провести з ним остаточні розрахунки по всім видам забезпечення.
31 липня 2014 року на підставі роздавальної відомості   № 284   за липень 2014 року ОСОБА_1 фактично виплачено 1002,81 грн. грошового забезпечення.
05 серпня 2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою від 31.07.2014 р. за вх. № Ж-117, в якій просив   надати   йому повідомлення   про нараховані суми, належні йому при звільненні. 
08 серпня 2014 року відповідачем на заяву ОСОБА_1 від 31 серпня 2014 року надано детальний розрахунок виплат, які йому належали при звільненні, згідно якого ОСОБА_1 виплачено 1002,81 грн. за період з 01 липня 2014 року по 16 липня 2014 року. 
Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 № 41 від 20.02.2015 р. внесено зміни до п. 1 наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 № 129 від 16.07.2015 та зазначено: пункт 1 наказу Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 16 липня 2014 року № 129 доповнити абзацом: “Відповідно до абзацу 3 пункту 1.4 статті 10 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” виплатити грошову компенсацію за 34 доби невикористаної частини щорічної основної відпустки за 2014 рік”.
Згідно розрахунку компенсації за невикористану відпустку №1585 від 25.02.2015 р. по роздавальній відомості №75 капітану ОСОБА_2 виплачена компенсація за невикористані дні щорічної відпустки за 2014 рік при звільненні в сумі 3220,65 грн. 
07.08.2014 за № 3597 та 08.08.2014 року за № 3638 відповідачем на заяву ОСОБА_1 від 05.08.2014 року надано лист відповідь та детальний розрахунок виплат, які йому належали при звільненні, згідно якого ОСОБА_1 виплачено 1002,81 грн. за період з 01 липня 2014 року по 16 липня 2014 року. 
Щодо виплати ОСОБА_2 компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2014 рік Чернівецьким обласним військовим комісаріатом констатовано, що наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 № 41 від 20.02.2015 було внесено зміни до пункту 1 наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 № 129 від 16.07.2015 року та зазначено: пункт 1 наказу Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 16 липня 2014 року № 129 доповнити абзацом: “Відповідно до абзацу 3 пункту 154 статті 10 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” виплатити грошову компенсацію за 34 доби невикористаної частини щорічної основної відпустки за 2014 рік”.
Із змісту розрахунку компенсації за невикористану відпустку №1585 від 25.02.2015 року видно, що на виконання наказу № 41 від 20.02.2015  головним спеціалістом ВФЗ службовцем ЗСУ Стадник О.М. 24.02.2015  проведено розрахунок компенсації за невикористану відпустку капітану ОСОБА_1 , який склав 3358,35 грн., а з урахуванням відповідних утримань до виплати підлягає 3220,65 грн. 
Згідно нарахувальної відомості № 74 на виплату грошового забезпечення військовослужбовцям Чернівецького МВК за лютий 2015 року видно, що   капітану ОСОБА_2 нараховано компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за 2014 рік в сумі 3220,65 грн. Вказана сума перерахована платіжним дорученням № 379 від 24.02.2015. 
29.12.2015 на адресу Чернівецького   ОВК   надійшла заява ОСОБА_1 від 24.12.2014 року за вх. Д-140, в якій позивач   просив   надати   йому повідомлення   про нараховані суми, належні йому при звільненні.
Із змісту заяви видно,   що ОСОБА_1   звертаючись із вказаною заявою погодився з тим, що ІНФОРМАЦІЯ_4 було видано наказ та згідно   розрахунку компенсації   № 1585 від 25.02.2015    ІНФОРМАЦІЯ_4   по роздавальній відомості № 75 було виплачено   заборговану компенсацію за невикористані дні щорічної основної   відпустки   за 2014 рік в сумі 3220,65 грн., як за 34 доби   невикористаної частини щорічної основної відпустки за 2014 рік.
Чернівецьким ОВК   розглянуто заяву ОСОБА_1 від 29.12.2015 (вх. № Д-140) та листом   від 11.01.2016 № 75 надано відповідь про те, що   відповідно до Закону України “Про соціальний і правовий захист   військовослужбовців та членів їх сімей”   проведено розрахунок  та виплачена компенсація за невикористану відпустку в розрахунку 1/12 частини   за кожен   повний календарний місяць до кінця календарного року. 
12.09.2017 постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду скасовано постанову Чернівецького окружного адміністративного суду  від 19.07.2017  та прийняту нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 11 днів щорічної основної відпустки за 2014 рік у сумі 1086,52 грн. Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 11 днів щорічної основної відпустки за 2014 рік в сумі 1086,52 грн. В решті позовних вимог відмовлено.
15.07.2020 Постановою Верховного Суду постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2017 року, в частині відмови позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасовано, а  справу в цій частині направлено на новий розгляд до Чернівецького окружного адміністративного суду. В іншій частині постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2017 року залишено без змін.
04.09.2020 позивачеві виплачено компенсацію за невикористані 11 днів щорічної відпустки за 2014 рік в сумі 1086,52 грн, що вбачається з відмітки на виконавчому документі. 
Верховним Судом зазначена справа направлена на новий розгляд в частині позовних вимог, щодо стягнення з Чернівецького ОВК на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки  по день фактичного розрахунку в сумі 41697,60 грн.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції в частині позовних вимог, щодо стягнення з Чернівецького ОВК на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів враховує наступне.
Згідно частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того, ст.  2  та ч. 4 ст.  242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так,  Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-XII врегульовано загальні засади проходження в Україні військової служби
Спеціальним законодавством щодо порядку та умов виплати грошового забезпечення військовим  не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи ст. ст. 116, 117 КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.
Відповідно до ч. 6 ст. 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).
Наведене відповідає правовому висновку щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладеному в постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16, від 30 січня 2019 року у справі № 807/3664/14, від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16, від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19.
За змістом ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів зазначає, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2018 по справі № 821/1083/17.
При цьому, колегія суддів зазначає, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, тому відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постановах від 04 вересня 2020 року у справі №120/2005/19-а, від 06 серпня 2020 року у справі №805/2572/16-а, від 09 липня 2020 року у справі №821/2093/16.
Метою встановлення передбаченої нормами ст. 117 КЗпП України відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Також, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.
Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби вказав Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 (справа № 816/1640/17), зазначивши про обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування.
Водночас, основна мета покладення на роботодавця відповідальності передбаченої ст. 117 КЗпП України є захист майнових прав працівника у зв`язку із його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне отримання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом для існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Як встановлено судом першої інстанції розмір виплаченої заборгованості у вигляді компенсації  за невикористані 34 дні щорічної основної відпустки за 2014 рік  становить 3220,65 грн. Зазначена сума  фактично отримана позивачем 25.02.2015. А за 11 днів  щорічної основної відпустки за 2014 рік - 1086,52 грн, яка фактично виплачена 04.09.2020,  що підтверджується матеріалами справи, та власне і не заперечувалось учасниками справи.
Аналізуючи обставини справи і такий критерій для зменшення розміру середнього заробітку, як ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, колегія суддів враховує наступне.
У постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначає, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було б передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за відповідні роки можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою забезпечення рівня свого життя. (пункт 94.5 рішення)
З аналізу даних розміщених на офіційному сайті Національного банку України, встановлено, що на дату звільнення позивача (16.07.2014)  розмір облікової ставки НБУ становив 12,5 % річних.
Тобто, враховуючи виплачену суму заборгованості за невикористані 34 дні щорічної основної відпустки за 2014 рік  - 3220,65 грн, період затримки такої виплати (з 16.07.2014 - дата звільнення по 25.02.2015 - дата фактично отримання, складає 7 місяців), 12,5 %  (облікова ставка НБУ станом на 16.07.2014 ) річних від цієї суми становитиме 402,58 грн, а враховуючи загальний період затримки розрахунків (із 16.07.2014 по 25.02.2015) - 234,83 грн, з розрахунку (402,58/12х7).
Аналогічний розрахунок слід провести враховуючи виплачену заборгованість  у вигляді компенсації  за невикористані 11 днів щорічної основної відпустки за 2014 рік  - 1086,52 грн, період затримки такої виплати (з 16.07.2014 - дата звільнення по 04.09.2020 - дата фактично отримання, що складає 6 років), 12,5 %  (облікова ставка НБУ станом на 16.07.2014) річних від цієї суми становитиме 135,82 грн, а враховуючи загальний період затримки розрахунків (із 16.07.2014 по 04.09.2020) - 814,92 грн, з розрахунку (135,82х6).
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, може вважатися виплата у розмірі 1049,75 грн (з розрахунку 234,83 + 814,92), яка розрахована із врахуванням періоду з часу несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні (16.07.2014) по час фактичного розрахунку з позивачем, та приблизного розміру майнових втрат в разі одержання кредиту для покриття несвоєчасно отриманих сум при звільненні.
При цьому, з врахуванням правових позицій Верховного Суду у постанові від 18 липня 2018 року по справі № 825/325/16, від 04 квітня 2018 року по справі №524/1714/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц, від 30.10.2019 по справі № 806/2473/18 та у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, які мають враховуватись до спірних правовідносин на виконання ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та ч. 5 ст. 242 КАС України, а також принципу розумності, справедливості та співмірності, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відповідність суми 1049,75 грн.  за прострочення відповідачем належних при звільненні позивача виплат.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що бездіяльність відповідача щодо невиплати сум оспорюваного відшкодування є формою триваючого правопорушення.
Доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності правових підстав для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, тому відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення (правова позиція висловлена Верховним Судом в постановах від 04 вересня 2020 року у справі №120/2005/19-а, від 06 серпня 2020 року у справі №805/2572/16-а, від 09 липня 2020 року у справі №821/2093/16).
Разом з тим, доводи апеляційної скарги позивача, що середній заробіток за весь час затримки виплати всіх вказаних сум становить 361497 грн. 60 коп. не відповідає вищезазначеним правовим позиціям Верховного Суду щодо розумності, справедливості та співмірності.
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку  про часткове задоволення позовних вимог. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційні скарги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а  рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 25 вересня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий	 	 	Смілянець Е. С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Біла Л.М.    Франовська К.С.