КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
16 лютого 2021 року
 
м. Київ
 
справа № 752/24352/19
провадження № 22-ц/824/864/2021
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач)
суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.
за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 
відповідач -  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 
 
на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 серпня 2020 року у складі судді  Чередниченко Н.П.
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на Ѕ частки у спільному майні, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У листопаді 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, у якому, з урахуванням поданих уточнень, просив визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 ; гараж № НОМЕР_1 літ. Б-1 по        АДРЕСА_3 ; квартиру АДРЕСА_4 ; банківський вклад у розмірі 40 000 доларів США, що знаходиться на рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_2 в АТ КБ «Приватбанк». Також просив визнати за позивачем право власності на Ѕ частину зазначеного майна.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 18 червня 1992 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено шлюб, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду   м. Маріуполя від 25 листопада 2016 року.  
ІНФОРМАЦІЯ_1 колишній чоловік позивача помер. Після відкриття спадщини позивач дізналася, що до її складу може входити майно, набуте колишнім подружжям під час шлюбу, а саме: квартира АДРЕСА_1 ; квартира АДРЕСА_2 ; гараж №4 літ. Б-1 по АДРЕСА_3 ; квартира  АДРЕСА_4 ; банківський вклад у розмірі 40 000 доларів США.
Звертав увагу суду на те, що чотирьохкімнатна квартира №84 виникла шляхом проведення колишнім подружжям реконструкції шляхом об`єднання однокімнатної квартири, придбаної під час шлюбу та трикімнатної квартири, що придбана        ОСОБА_2 до шлюбу.
Стверджував, що ОСОБА_2 під час шлюбу відкрито депозитний рахунок в АТ КБ «Приватбанк» на суму 40 000 дол. США, яка складається із заробітної плати позивача та її колишнього чоловіка, а також частково коштів від продажу будинку АДРЕСА_6 , придбаного на ім`я ОСОБА_1 під час шлюбу.
Вказував, що спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_2 є  його сини ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та мати - ОСОБА_4 .
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 17 серпня 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю подружжя  ОСОБА_6 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 ; квартира АДРЕСА_2 ; гараж № НОМЕР_1 літ. Б-1 по                        АДРЕСА_3 ; квартира АДРЕСА_4 ; грошові кошти у розмірі 6 028, 81 дол. США, що знаходяться на рахунку № НОМЕР_2 у АТ КБ «Приватбанк». Визнано за позивачем право власності на Ѕ частину вказаного майна. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з указаним рішенням, 18 листопада 2020 року відповідач ОСОБА_4 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири АДРЕСА_2 та в частині визнання за позивачем права власності на Ѕ частину даної квартири - скасувати. Постановити в цій частині нове рішення, яким визнати спільною сумісною власністю подружжя частину квартири №84 площею 30, 6 кв.м.; визнати за ОСОБА_1 право власності на 166/1000 вказаного майна. 
Апеляційну скаргу мотивує тим, що в указаній частині рішення суду постановлено з порушенням норм діючого законодавства.
Вказує, що чотирьохкімнатна спірна квартира №84 є об`єднанням трикімнатної квартири №84 , придбаної ОСОБА_2 до шлюбу, та однокімнатної квартири №85 , придбаної колишнім подружжям під час шлюбу.
Апелянт зазначає, що проживає в указаній об`єднаній квартирі, зареєстрована в ній, забезпечує її утримання, сплачує комунальні платежі.
Вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що однокімнатна квартира була покращена за рахунок її об`єднання з трикімнатною квартирою, що є особистою приватною власністю позивача. 
З огляду на вказане, стверджує, що частка спірної квартири, яка має бути визначена позивачу на праві спільної сумісної власності становить 166/1000.
07 грудня 2020 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.
Зазначає, що реконструкція та ремонтні роботи у новій об`єднаній квартирі виконувалися за спільні кошти подружжя, у зв`язку з чим таке майно є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 
07 грудня 2020 року Київським апеляційним судом отримано відзив відповідача ОСОБА_3 , в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Стверджує, що спірна квартира придбавалася та реконструювалася батьками за спільні кошти та спільними зусиллями, комунальні платежі та витрати на утримання даної квартири сплачувалися колишнім подружжям, а не апелянтом.
07 грудня 2020 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 , в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Представник ОСОБА_4 у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у скарзі.
Представник позивача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечувала та просила залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час ті місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
ОСОБА_4 рішення оскаржується лише в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири АДРЕСА_2 та в частині визнання за позивачем права власності на Ѕ частину даної квартири, а тому в іншій частині оскаржуване рішення апеляційним судом не перевіряється.
Задовольняючи позов в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що майно придбане в період шлюбу, а отже згідно з вимогами ст. 74 СК України вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 
Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.
Судом установлено, що позивач 18 червня 1992 року уклала шлюб із                   ОСОБА_2 , який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду                               м. Маріуполя від 25 листопада 2016 року у справі № 263/10852/16-ц (т. 1 а.с.12-13).
Відповідно до копій свідоцтв про народження, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Відповідач ОСОБА_4 є матір`ю ОСОБА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т. 1 а.с.14).
За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що встановлені ч. 2 ст. 3 СК України виключення, згідно з якими подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються офіційно зареєстрованих шлюбів.
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено         статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення   договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.
До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.
Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
За змістом ст. 60 СК України належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається, крім іншого, і спільністю участі чоловіка, жінки коштами або працею в набутті майна.
Виходячи з наведеного, для правильного застосування ст. 74 СК України у системному зв`язку зі ст. 60 СК України при вирішення спору щодо визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен встановити джерело його набуття.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач разом із ОСОБА_2 за час перебування в шлюбі придбали спірне нерухоме майно, яке було зареєстровано за ОСОБА_2 .
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша IV від 18.03.2004 статті 76 ЦПК України).
Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
В силу вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18 липня 2007 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на квартиру, загальною площею 92.2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_8 . Підставою стало рішення Маріупольської міської ради, колегія Жовтневої районної адміністрації, замість договору купівлі-продажу від 25 березня 1997 року і від 09 грудня 1991 року (т. 1 а.с.22).
Квартира АДРЕСА_9 площею 30,91 кв.м набута ОСОБА_2 у 1997 році у ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 25 березня 1997 року під час шлюбу (т. 1 а.с. 247).
Рішенням Жовтневої районної адміністрації №76/5 від 28 лютого 2007 року ОСОБА_2 надано дозвіл на перепланування квартир №84 та №85 .
Таким чином, спірна квартира №84 виникла шляхом об`єднання двох квартир №84 та №85 в одну шляхом реконструкції. 
А отже, квартира №84 є новоствореним майном, яке істотно збільшилось у вартості за рахунок майна, а саме квартири АДРЕСА_9 , яка придбана позивачем та померлим ОСОБА_2 у шлюбі.
У справі наявні докази того, що позивач в період перебування у шлюбі із ОСОБА_2 постійно працювала та мала стабільний дохід (а.с. 15-16).
До того ж, відповідачі у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (сини позивача та ОСОБА_2 ) в своїх поясненнях вказували про те, що зазначене в позові майно було набуте сторонами у шлюбі та після його розірвання батьки продовжували ним спільно користуватись. При цьому, реконструкція квартири та подальші ремонті роботи у новій квартирі №84 здійснювались за спільні кошти подружжя.
Окрім того, посилання ОСОБА_4 на те, що вона проживала та продовжує проживати в цій квартирі, здійснюючи поліпшення квартири та сплачуючи за комунальні послуги, достатніми доказами в ході розгляду справи не доведені.
Зважаючи на викладене, колегія вважає, що суд першої інстанції проаналізувавши надані докази в їх сукупності, а також взявши до уваги те, що майно придбане в період шлюбу визнається спільною сумісною власністю згідно з вимогами ст. 74 СК України, дійшов правильного висновку, що квартира, загальною площею 92.2 кв.м, за адресою:                      АДРЕСА_8 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , оскільки істотно збільшилася у вартості у результаті реконструкції (об`єднання) двох квартир №84 та №85 .  Реконструкція та ремонтні роботи у новоствореній квартирі здійснювались за рахунок спільних трудових та грошових витрат колишнього подружжя.
Отже, доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками  суду першої  інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.    
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже, у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
 Рішення суду постановлено з дотриманням норм процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на суть прийнятого рішення не впливають.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 - залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 серпня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
 Повне судове рішення складено «16» лютого 2021 року.

 
           Головуючий                                                                          В.А. Кравець
 
Судді                                                                                          О.В. Желепа
 
                                                                                                О.Ф. Мазурик