УХВАЛА

16 лютого 2021 року 
м. Київ
справа № 200/10036/20-а
адміністративне провадження № К/9901/4306/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мартинюк Н.М.,
суддів - Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 24 листопада 2020 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2021 року у справі №200/10036/20-а за позовом ОСОБА_1 до Центрального відділу Державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про визнання протиправною бездіяльності, скасування постанови про повернення виконавчого документа та зобов`язання до вчинення дій,

УСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовною заявою до Центрального відділу Державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), в якому просив: 

- визнати протиправною бездіяльність державного виконавця щодо примусового виконання виконавчого листа №200/2844/19-а, виданого 24 вересня 2019 року Донецьким окружним адміністративним судом про зобов`язання Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області здійснити перерахунок та виплатити позивачеві щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці із розрахунку 90 % від суддівської винагороди судді, починаючи з 4 грудня 2018 року; 

- скасувати постанову державного виконавця ВП № 60235464 від 19 жовтня 2020 року про повернення виконавчого документа стягувачу як такої, що суперечить вимогам закону; 

- зобов`язати відповідача поновити виконавче провадження ВП № 60235464 про примусове виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/2844/19-а на підставі виконавчого листа № 200/2844/19-а виданого 24 вересня 2019 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 16 листопада 2020 року  позовна заява була залишена без руху. Зобов`язано позивача надати докази сплати судового збору у розмірі: 840,80 грн; власне письмове підтвердження про те, що позивачем не подано іншого аналогічного позову; клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, в якому навести підстави для залучення цієї особи до участі у справі (у разі необхідності її залучення); копії сторінки паспорту із зареєстрованим місцем проживання позивача та коду РНОКПП позивача.

На виконання цієї ухвали та в межах наданого строку, позивач направив на адресу суду заяву, в якій він просив відкрити провадження у справі, вважаючи, що підстави для залишення його позову без руху відсутні, оскільки він є звільненим від сплати судового збору як учасник бойових дій на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року №3674-VI.

Однак, оцінка такої підставі звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору вже була надана судом першої інстанції в ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 16 листопада 2020 року, де він дійшов висновку, що судовий збір  має бути ним сплачений на загальних підставах, враховуючи предмет спору у цій справі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 24 листопада 2020 року, яка залишена без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2021 року, позовну заяву повернуто позивачеві на підставі пункту 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України») з огляду на  неусунення недоліків позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

У своїй касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 24 листопада 2020 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2021 року у справі №200/10036/20-а, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду виходить з наступного.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно із частиною першою, другою статті 328 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

У касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову, заміну заходу забезпечення позову, ухвали, зазначені у пунктах 3, 4, 12, 13, 17, 20 частини першої статті 294 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

На підставі аналізу доводів касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Повертаючи адміністративний позов позивачу, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не було виконано вимог ухвали суду від 16 листопада 2020 року, а саме: не надано до суду документа про сплату судового збору або доказів наявності обставин щодо звільнення від його сплати.

В обґрунтування касаційної скарги позивач вказав, що на виконання вимог ухвали суду про залишення позову без руху ним було надано належні докази його звільнення від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». 

Так, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач зазначив, що він звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України від 8 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» та надав копію посвідчення від 22 грудня 1995 року №007248, згідно з яким має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Відповідно до положень пункту 13 частини першої статті 5 зазначеного Закону від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Отже, Законом № 3674-VI звільнення від сплати судового збору осіб, які мають такий статус, обмежено справами, пов`язаними з порушенням їхніх прав. Тобто, встановлені цим Законом положення стосуються випадків звернення до адміністративного суду за захистом прав, пов`язаних винятково зі статусом учасника бойових дій, і не поширюються на подання позовних заяв до суду із вимогами, що виходять за межі таких спірних правовідносин.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У статті 22 цього ж Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акту, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.

Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 цього Закону.

Аналіз пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про сплату судовий збір» в сукупності із частиною другою статті 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» вказує на те, що учасники бойових дій звільняються від сплати судового збору стосовно пільг, прав та гарантій закріплених законодавством саме через набуття такого статусу.

Отже, сама по собі наявність статусу учасника бойових дій не гарантує звільнення від сплати до бюджету судового збору з усіх спорів.

Як вбачається із оскаржуваних судових рішень, предметом спору у цій справі є оскарження бездіяльності державного виконавця щодо примусового виконання виконавчого листа про зобов`язання здійснити перерахунок та виплату позивачеві щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці із розрахунку 90 % від суддівської винагороди судді.

Відтак, врахувавши предмет та підстави позову, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що справа не стосується захисту пільг, прав та гарантій позивача як учасника бойових дій, закріплених статтею 12 Закону №3551-XII, а тому підстави для застосування пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI відсутні. Судовий збір має бути сплачений на загальних підставах. 

Аналогічний висновок щодо застосування цих норм права викладений у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №805/3982/17-а, Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі 545/1149/17, від 9 жовтня 2019 року № 9901/311/19, та був врахований судом першої та апеляційної інстанцій під час розгляду цієї справи.

Водночас, з огляду на посилання скаржника на практику Верховного Суду, прийняту у 2018, 2019 роках,  Суд вважає за потрібне вказати, що виходячи з процесуальних механізмів забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду, за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду, які прийняті в часі пізніше, мають перевагу над висновками колегії суддів Верховного Суду, які прийняті в часі раніше.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 19 червня 2001 року справа "Креуз проти Польщі" "право на суд" не є абсолютним, воно може обмежуватися державою різноманітними засобами, в тому числі фінансовими. Вимога сплатити судовий збір не обмежує право заявників на доступ до правосуддя ("KREUZ v. POLAND" № 28249/95).

Також, Європейський Суд з прав людини в рішенні у справі "Перес де Рада Каванілес проти Іспанії" зазначає, що право на доступ до суду, не є абсолютним; воно підлягає обмеженням, дозволеним за змістом, зокрема коли умови прийнятності скарги визначені, оскільки за своєю природою вона потребує регулювання з боку держави, яка користується певною свободою розсуду в цьому відношенні.

Отже, Верховний Суд дійшов висновку, що суди правильно застосували положення пункту 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, правильне її застосовування є очевидним, не викликає сумнівів щодо застосування чи тлумачення цієї норми права.

Водночас, слід зазначити, що посилання скаржника на недотримання судом першої інстанції  десятиденного строку, зазначеного в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, як на підставу для відкриття касаційного провадження також є необґрунтованими.

Так, як вбачається із оскаржуваних судових рішень, позивач в межах наданого ухвалою суду першої інстанції від 16 листопада 2020 року десятиденного строку, звернувся із відповідним клопотанням в якому повторно зазначив обставини для звільнення від сплати судового збору, які вже визнавались судом неповажними.   Із зазначеного клопотання не вбачалось намірів   ОСОБА_1 сплатити відповідний судовий збір. Крім того, позивач не надав до суду доказів сплати судового збору в межах цього строку, а відтак, немає підстав вважати, що скаржник сплатив би цей збір до завершення десятиденного строку.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно з частиною другою статті   333 КАС   України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

За такого правового регулювання та обставин справи Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги та необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.

На підставі викладеного, керуючись частиною другою статті 333 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 24 листопада 2020 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2021 року у справі №200/10036/20-а за позовом ОСОБА_1 до Центрального відділу Державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про визнання протиправною бездіяльності, скасування постанови про повернення виконавчого документа та зобов`язання до вчинення дій.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

……………………………

……………………………

……………………………
Н.М.          Мартинюк
А.В.     Жук
Ж.М.          Мельник-Томенко,
Судді Верховного Суду