Ухвала 
Іменем України
03 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 528/790/19
провадження № 61-8476св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 , 
відповідачі: Відділ освіти виконавчого комітету Гребінківської міської ради Полтавської області, Гребінківська міська рада Полтавської області, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Відділу освіти виконавчого комітету Гребінківської міської ради Полтавської області та Гребінківської міської ради Полтавської області на рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 04 грудня 2019 року у складі судді Шевченко В. М. та постанову Полтавського апеляційного суду від 30 квітня 2020 року у складі колегії суддів: Чумак О. В., Дряниці Ю. В., Кривчун Т. О.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Відділу освіти виконавчого комітету Гребінківської міської ради Полтавської області (далі - Відділ освіти), Гребінківської міської ради Полтавської області (далі - Гребінківська міська рада) про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.
На обґрунтування позовних вимог посилалася на таке. З 02 лютого 2018 року вона працювала на посаді методиста методичного кабінету Відділу освіти. Згідно з графіком відпусток їй було передбачено відпустки за відпрацьований період з 18 червня 2019 року до 23 липня 2019 року та з 31 липня 2019 року до 06 серпня 2019 року. У період перебування у відпустці ОСОБА_1 придбала путівку для відпочинку в Туреччині, строк відпочинку починався з 19 липня 2019 року і закінчувався 26 липня 2019 року, тобто період відпочинку перевищував термін відпустки. На підставі усної домовленості із завідувачем методичного кабінету ОСОБА_2 та методистом ОСОБА_3 вона 17 та 18 липня 2019 року відпрацювала за  ОСОБА_3 , яка погодилася вийти на роботу за позивача 24 та 25 липня 2019 року. Оскільки виконувач обов`язків начальника Відділу освіти перебувала на лікуванні, а завідувач методичного кабінету знаходилася у відпустці, то фактично виконувача обов`язків керівника Відділу освіти не було призначено, наказ про відкликання її з відпустки не видавався. Перебуваючи в Туреччині, вона захворіла, а, повернувшись додому, продовжила лікування. На роботу вийшла 30 липня 2019 року, надавши до бухгалтерії Відділу освіти лист тимчасової непрацездатності. 30 липня 2019 року вона дізналася, що стосовно неї складено акти без дати про відсутність на роботі та доповідну записку ОСОБА_2 . Новопризначений начальник Відділу освіти ОСОБА_4 не взяла до уваги усні та письмові пояснення ОСОБА_1 про причини її відсутності на роботі та 30 липня 2019 року було видано наказ про звільнення ОСОБА_1 за пунктом 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Посилаючись на те, що підстави для її звільнення є надуманими, упередженими та безпідставними, а наказ про звільнення не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки складений з істотними порушеннями, просила: визнати незаконним та скасувати наказ від 30 липня 2019 року № 26-к начальника Відділу освіти; поновити її на роботі на посаді методиста методичного кабінету Відділу освіти; стягнути з відповідачів середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду.
Рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 04 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 30 квітня 2020 року, позов задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ начальника Відділу освіти ОСОБА_4 від 30 липня 2019 року № 26-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».
Поновлено ОСОБА_1 на посаді методиста методичного кабінету Відділу освіти з 30 липня 2019 року.
Стягнуто з Гребінківської міської ради на користь ОСОБА_1 втрачений заробіток за час вимушеного прогулу з 30 липня 2019 року до 04 грудня 2019 року у розмірі 62 303,31 грн.
Стягнуто з Гребінківської міської ради на користь ОСОБА_1 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді методиста методичного кабінету Відділу освіти та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що матеріалами справи підтверджено вчинення ОСОБА_1 дисциплінарного проступку у вигляді прогулу, що згідно з пунктом 4 частини першої статті 40КЗпП України може бути підставою для звільнення за умови дотримання порядку звільнення. Проте начальник Відділу освіти ОСОБА_4 порушила порядок застосування дисциплінарного стягнення відповідно до статей 147-149 КЗпП України. Відповідачами не доведено належними та допустимими доказами, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю, а роботодавець перевищив межі дискреційних повноважень, не врахував обставини, які спричинили відсутність позивачки на роботі, її тривалий стаж роботи, можливість застосування альтернативного виду стягнення.
Додатковим рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 13 лютого 2020 року задоволено повністю такі позовні вимоги ОСОБА_1 до Відділу освіти: визнано незаконним наказ начальника Відділу освіти ОСОБА_4 від 30 липня 2019 року № 26-к «Про звільнення ОСОБА_1 »; скасовано наказ начальника Відділу освіти ОСОБА_4 від 30 липня 2019 року № 26-к «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновлено ОСОБА_1 на посаді методиста методичного кабінету Відділу освіти з 30 липня 2019 року.
Задоволено повністю такі позовні вимоги ОСОБА_1 до Гребінківської міської ради: стягнуто з Гребінківської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 липня 2019 року до 04 грудня 2019 року в розмірі 62 303,31 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 до Гребінківської міської ради про відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з Гребінківської міської ради на користь ОСОБА_1 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Відмовлено ОСОБА_1 у стягненні з Гребінківської міської ради Полтавської області на її користь моральної шкоди у розмірі 15 000 грн. 
Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Гребінківської міської ради про: визнання незаконним наказу начальника Відділу освіти ОСОБА_4 від 30 липня 2019 року № 26-к «Про звільнення ОСОБА_1 »; скасування наказу начальника Відділу освіти ОСОБА_4 від 30 липня 2019 року № 26-к «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновлення ОСОБА_1 на посаді методиста методичного кабінету Відділу освіти.
Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Відділу освіти про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, судових витрат на правничу допомогу та судових витрат зі сплати судового збору.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг і позиції інших учасників
У травні 2020 року Відділ освіти та Гребінківська міська рада звернулися до Верховного Судуіз касаційними скаргами, в яких, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просили рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 04 грудня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 30 квітня 2020 рокускасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Касаційні скарги мотивовані тим, що суди встановили відсутність позивачки на робочому місці 24-25 липня 2019 року без поважних причин, визнали неправомірність її дій, які виразилися у самовільній заміні робочих днів та днів чергової відпустки, та оцінили такий вчинок з боку позивачки як порушення нею трудової дисципліни у вигляді прогулу. Начальник Відділу освіти ОСОБА_4 при прийнятті рішення щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 діяла в межах наданих їй повноважень згідно з чинним трудовим законодавством. Порушень правил та порядку застосування дисциплінарного стягнення відповідно до статей 147-149 КЗпП України судами встановлено не було. Часткова невідповідність вимогам ДСТУ 4163-2003 організаційно-розпорядчих документів Відділу освіти не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, оскільки факт порушення трудової дисципліни підтверджено наданими доказами, що відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі 
№ 6-1412цс17 та від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2801цс15.
Відзив на касаційні скарги не надходив.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 14 липня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційними скаргами Відділу освіти та Гребінківської міської радив указаній справі на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме з підстав неврахування судами в оскаржуваних судових рішеннях висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України: від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1412цс17 та від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2801цс15.
Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2020 рокусправу призначено до судового розгляду.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо:
1) після відкриття касаційного провадження особа, яка подала касаційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до касаційної скарги;
2) після відкриття касаційного провадження виявилося, що касаційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати;
3) після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося;
4) після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом;
5) після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційне провадження підлягає закриттю з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Касаційне провадження у цій справі за касаційними скаргами Відділу освіти та Гребінківської міської ради відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме з підстав неврахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України: від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1412цс17 та від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2801цс15.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, суд переглядає у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Під час перегляду у касаційному порядку оскаржуваних судових рішень Верховним Судом встановлено, що висновки щодо застосування норми права, які викладені у постановах Верховного Суду України та на які посилалися заявники у касаційних скаргах, стосуються правовідносин, які не є подібними.
Так, подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.
Як на підставу перегляду у касаційному порядку судових рішень, заявники посилаються на неврахування висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1412цс17 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» про поновлення на роботі. 
Предметом спору у зазначеній справі були вимоги про поновлення на роботі особи, звільненої на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Верховний Суд України не погодився з висновками судів попередніх інстанцій про незаконність звільнення позивача у зв`язку з тим, що позивач вчинив прогул з поважних причин, оскільки надання соціальної відпустки є обов`язком роботодавця, а не є його правом.
Водночас Верховний Суд України дійшов висновку, що невихід на роботу у зв`язку із самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, залишення роботи без попередження власника чи уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника.
Проте зазначений висновок щодо застосування норми права, на який посилалися заявники у касаційній скарзі, хоча і стосується правовідносин щодо звільнення працівника за прогул, проте у цій справі правовідносини не є подібними. 
Суди попередніх інстанцій у цій справі виходили з того, що ОСОБА_1 допустила прогул, що згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України може бути підставою для звільнення за умови дотримання порядку звільнення, проте є інші підстави для поновлення позивачки на роботі (порушення іншого порядку застосування дисциплінарного стягнення відповідно до статей 147-149 КЗпП України, перевищення роботодавцем меж дискреційних повноважень, неврахування обставин, які спричинили відсутність позивачки на роботі, її тривалого стажу роботи, можливість застосування альтернативного виду стягнення).
На підставу перегляду у касаційному порядку судових рішень заявники посилаються також на неврахування висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2801цс15 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства аграрної політики та продовольства України, державного підприємства «Артемсіль» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
У зазначеній справі позивач як на підставу перегляду судових рішень, якими йому у позові про поновлення на роботі відмовлено, посилався на порушення порядку застосування дисциплінарних стягнень, передбаченого частиною першою статті 149 КЗпП України, зокрема, невідібрання у порушника трудової дисципліни письмового пояснення.
Верховний Суд України сформулював правовий висновок, відповідно до якогоневиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку, передбаченого статтею 149 КЗпП України, зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.
Проте зазначений висновок щодо застосування норми права, на який посилаються заявники у касаційній скарзі, також стосується правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у цій справі.
Так, у цій справі суди встановили, що ОСОБА_1 давала письмові пояснення до накладення на неї дисциплінарного стягнення і дотримання чи недотримання цієї процедури не було підставою для ухвалення судами попередніх інстанцій рішень про поновлення позивачки на роботі.
Водночас заявники у касаційних скаргах не посилалися на інші приклади постанов Верховного Суду, у яких викладено висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема висновків щодо правомірності звільнення працівника з роботи за прогул у разі порушення відповідного порядку застосування дисциплінарного стягнення відповідно до статей 147-149 КЗпП України, перевищення роботодавцем меж дискреційних повноважень, неврахування обставин, які спричинили відсутність працівника на роботі, необхідність врахування тривалого стажу роботи працівника, можливості застосування альтернативного виду стягнення.
Отже, після відкриття касаційного провадження у цій справі на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновки щодо застосування норми права, які викладені у постановах Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1412цс17 та від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2801цс15 та на які посилалися заявники у касаційних скаргах, стосується правовідносин, які не є подібними, а тому відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України є підстави для закриття касаційного провадження.
Верховний Суд звертає увагу, що зважаючи на зазначені підстави закриття касаційного провадження, правильність по суті вирішення судами попередніх інстанцій спору у цій справі суд не оцінює.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними. 
Про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу (частина друга статті 396 ЦПК України).
Оскільки після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу Верховним Судом встановлено, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду України та на які посилалися заявники у касаційних скаргах, стосуються правовідносин, які не є подібними, касаційне провадження за касаційними скаргами Відділу освіти та Гребінківської міської ради у цій справі підлягає закриттю.
Керуючись статтями 389, 396 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційними скаргами Відділу освіти виконавчого комітету Гребінківської міської ради Полтавської області та Гребінківської міської ради Полтавської області на рішення Гребінківського району суду Полтавської області від 04 грудня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 30 квітня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Відділу освіти виконавчого комітету Гребінківської міської ради Полтавської області, Гребінківської міська рада Полтавської області закрити.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                                             А. С. Олійник
 
                                                                                                                   С. О. Погрібний
 
                                                                                                                   Г. І. Усик
 
                                                                                                                        В. В. Яремко