ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 р. 	Справа № 520/9677/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  П`янової Я.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Східного територіального управління Національної Гвардії України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 р. (ухвалене суддею Тітовим О.М.) по справі № 520/9677/2020 за позовом ОСОБА_1 до Східного територіального управління Національної Гвардії України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,     
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся з позовом до Східного територіального управління Національної Гвардії України, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність Східного територіального управління Національної гвардії України щодо не вжиття заходів з метою проведення повного розрахунку при звільненні; зобов`язати Східне територіальне управління Національної гвардії України провести нарахування середнього заробітку за час затримки повного розрахунку за період з 25.07.2017 р. по день остаточного розрахунку 23.06.2020 р.; стягнути з Східного територіального управління Національної гвардії України середнього заробітку за час затримки повного розрахунку за період з 25.07.2017 р. по 23.06.2020 р.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 р. позов задоволено частково, а саме: визнано протиправною бездіяльність Східного територіального управління Національної гвардії України щодо не вжиття заходів з метою проведення повного розрахунку при звільненні; зобов`язано Східне територіальне управління Національної гвардії України провести нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки повного розрахунку за період з 25.07.2017 р. по день остаточного розрахунку 23.06.2020 р. у сумі 21 548 грн 60 коп; в іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої   інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення    Полтавського окружного адміністративного суду від 14.09.2020 р. та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні  позову у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме:   Закону України «Про   соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»,   Кодексу законів про працю України, Кодексу адміністративного судочинства України   та на не відповідність висновків суду обставинам справи. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд    апеляційної    інстанції    розглядає справу    в порядку письмового провадження за наявними    у справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судовим розглядом встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.04.2020 р. у справі № 520/2496/2020, яке набрало законної сили, згідно витягу з наказу начальника Східного територіального управління Національної гвардії України Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.07.2017 р. № 156 виключено із списків особового складу і фінансового забезпечення підрозділів Східного територіального управління та інших видів забезпечення військової частини НОМЕР_1 , капітана ОСОБА_1 , заступника командира загону - командира групи 1-ї спеціалізованого призначення (розвідувальної) окремого загону спеціального призначення Східного територіального управління Національної гвардії України, звільненого з військової служби у запас Збройних Сил України наказом командувача Національної гвардії України від 26.05.2017 р. № 63 о/с за пунктом “а” (у зв`язку із закінченням строку контракту) частини шостої, з урахуванням підпункту “ї” пункту один частини восьмої (військовослужбовці, які в особливий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять службу за контрактом і строк контракту яких закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу), 24.07.2017 р.
26.02.2015 р. позивачу видано посвідчення учасника бойових дій серія НОМЕР_2 .
Відповідно до довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 17.05.2016 р. № 110, видана капітану ОСОБА_1 , про те, що він дійсно безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції м. Слов`янськ Донецької області.
Позивач у позові зазначив, що він ні під час проходження військової служби, ні до дня виключення його зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 (включно), відпустку передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за період з 2015 по 2017 рік не використовував та при звільненні грошову компенсацію за не використані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення відповідачем йому не виплачено.
Не погодившись з протиправною бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду з позовом.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.04.2020 р. у справі №   520/2496/2020, яке набрало законної сили, за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 "Східне територіальне управління Національної гвардії України" про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії: визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 “Східне територіальне управління Національної гвардії України”, щодо не нарахування та невиплати позивачу, ОСОБА_1 , грошової компенсації відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 “Східне територіальне управління Національної гвардії України” нарахувати на виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Із виписки про рух грошових коштів по картковому рахунку позивача встановлено, що 23.06.2020 р. відповідач виконав рішення суду та виплатив грошові кошти у сумі 21548,60 грн. (а.с. 12).
Позивач вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати йому середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у відповідача обов`язку нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки повного розрахунку за період з 25.07.2017 р. по день остаточного розрахунку 23.06.2020 р. у сумі 21548,60 грн.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Правовідносини щодо грошового забезпечення військовослужбовців врегульовані низкою спеціальних актів, зокрема Законом України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20 грудня 1991 року № 2011-XII, постановою Кабінету Міністрів України “Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу” від 07 листопада 2007 року №1294, постановою Кабінету Міністрів України “Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій” від 22.09.2010 № 889.
Втім, зазначені акти не містять норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.
Так, за загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними.
Таким чином норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів зазначає про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Аналогічних правових висновків щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців дійшов Верховний Суд у постановах від 31.05.2018 р. у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 р. у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 р. у справі № 826/15235/16.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 р. у справі № 821/1083/17, під “належними звільненому працівникові сумами” необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, у тому числі захист права на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
При цьому, звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. 
Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
В силу ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку.     І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
У той же час, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Враховуючи, що ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
Так, спірні правовідносини виникли у зв`язку із несвоєчасним розрахунком із позивачем при звільненні, з огляду на невиплату відповідачем грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, що встановлено рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.04.2020 р. по справі № 520/2496/2020.
Судовим розглядом встановлено, що на виконання зазначеного судового рішення відповідачем ОСОБА_1 23.06.2020 р. нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій у сумі 21548,60 грн (а.с.12).
Отже, фактичний розрахунок зі ОСОБА_1 відбувся 23.06.2020 р.
За таких обставин суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для отримання позивачем відшкодування за затримку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій відповідно до ст. 117 КЗпП України.
Таким чином, суд апеляційної інстанції доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача.
Стосовно розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Так, Верховний Суд України у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.
Одночасно Верховний Суд України зауважив, що разом із тим необхідно брати до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26.02.2020 р. у справі № 821/1083/17.
Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
          Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період.
З 24.07.2017 р. позивача виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Судовим розглядом встановлено, що відповідач остаточно здійснив розрахунок з позивачем 23.06.2020 р., тобто із затримкою у 1065 календарних днів.
Згідно з наданих позивачем витягів з карткового рахунку в ПАТ КБ “ПриватБанк” за травень 2017 року грошове забезпечення склало (за вирахуванням податків) - 15391,87 грн., за червень 2017 року - 15391,87 грн., що в сумі за останні два повних місяця роботи, що передували звільненню, складає - 30783,74 грн. Арифметично середньоденний розмір грошового забезпечення позивача перед звільненням складав - 504,65 грн. (30783,74 грн. /61 (кількість робочих днів)).
Отже, у зв`язку із затримкою виплати середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає 537 453 грн. 82 коп. (504,65 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення) х на 1065 днів (кількість днів затримки розрахунку)).
Суд апеляційної інстанції, для визначення суми, яку належить стягнути як середній заробіток за несвоєчасну виплату компенсації за не використану додаткову відпустку, на виконання настанов Великої Палати Верховного Суду у справі №821/1083/17, враховує тривалість строку між звільненням позивача з військової служби і, відповідно, не проведенням з ним повного розрахунку та зверненням до суду з позовом про стягнення компенсації.
Отже, на виконання вимог ч. 5 ст. 242 КАС України суд апеляційної інстанції враховує реальну суму боргу, яка сплачена з порушенням строку відповідачем (21 548,60 грн.), та ту обставину, що значною мірою тривалість строку затримки розрахунку при звільненні залежала від власної волі позивача з приводу визначення дати звернення до суду.
Тому керуючись засадами розумності, справедливості та пропорційності, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення претензій заявника саме у межах суми боргу, тобто у розмірі 21 548,60 грн.
З врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 р. - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням  норм матеріального і процесуального права.
Доводи апелянта спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням. 
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі “Hirvisaari v. Finland” від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі “Ruiz Torija v. Spain” від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Керуючись ст. ст.     243, 308, 311, 316, 322, 325,  326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -      
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Східного територіального управління Національної Гвардії України - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 р. по справі № 520/9677/2020  залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	О.А. Спаскін    Я.В. П`янова