П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/4302/19-а 
Головуючий у 1-й інстанції: Чернюк А.Ю. 
          Суддя-доповідач:  Залімський І. Г. 
15 лютого 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Залімського І. Г. 
суддів:  Мацького Є.М.  Сушка О.О. 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  Вінницької районної державної адміністрації  на  рішення   Вінницького окружного адміністративного суду  від  30 вересня 2020 року (ухвалене у м. Вінниці 30.09.2020 о 11:01, повний текст якого виготовлено 12.10.2020) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вінницької районної державної адміністрації про  визнання протиправним та скасування розпорядження, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулась до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області у якому просить суд визнати протиправним та скасувати розпорядження Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області №28-рк від 31.10.2019 та поновити її на займаній посаді.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 30.09.2020 позов задоволено. 
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30.09.2020 скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивача правомірно звільнено на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Вказано, що судом не враховано, що вакантні посади, зазначені у наданому на клопотання позивача штатному розписі віднесені до посад державної служби, призначення на які здійснюється на підставі результатів конкурсу. Посада позивача, яку вона займала на дату звільнення, не віднесена до посад державної служби до яких можна було перевести позивача без проведення конкурсу. Також зазначено, що реєстри бази даних вакантних посад державної служби відкриті й позивач мала змогу самостійно скористатись доступом до інформації про вакантні посади та взяти участь у конкурсі на посаду державної служби у випадку їх проведення інших суб`єктом призначення, при цьому Вінницька РДА не проводила конкурсів на заміщення вакантних посад державної служби, навпаки скорочувала посади у зв`язку із децентралізацією. Посада, яка була запропонована позивачу не скорочувалась і згоду на працевлаштування на неї було надано суб`єктом призначення - фінансовим управлінням РДА.
Позивач  подала відзив на апеляційну скаргу відповідача в якому вказала на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також на безпідставність доводів апеляційної скарги. Зауважила, що передбачений ч.3 ст.49-2 КЗпП України обов`язок роботодавця вважається виконаним лише у разі якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади, які існували на день звільнення. Заперечила факт пропонування відповідачем їй посади, що відповідає її професійній компетенції та досвіду, адже пропозиція працевлаштувати позивача на значно нижчу її рівня посаду з неповним робочим днем при наявності посад, що відповідали її рівню з повним робочим днем є порушенням її прав. При цьому, згідно інформації, розміщеної на офіційному веб-сайті Вінницької РДА, та листів структурних підрозділів Вінницької РДА, вакантні посади у період з 02.07.2019 по 31.10.2019 були наявні та здійснювалося прийняття інших працівників на такі посади. 
Окремо, позивач наголосила на наявності вакантної посади першого заступника голови РДА, яку позивач вже обіймала протягом шести років, а в матеріалах справи наявні погодження ОСОБА_1 на зайняття такої посади, зокрема від Вінницької ОДА та Кабінету Міністрів України, що підтверджує кваліфікаційний рівень позивача. Проте, дана посада не була запропонована ОСОБА_1 .
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24.12.2020, з урахуванням п.7 ч.1 ст.306, ст.307, 311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Встановлено, що ОСОБА_1 у період з 13.09.2013 по 31.10.2019 працювала на посаді директора у Вінницькому районному центрі соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, що підтверджується відомостями трудової книжки серії НОМЕР_1 від 22.01.2002.
Відповідно до розпорядження Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області від 02.07.2019 №213 юридичну особу Вінницький районний центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді припинено шляхом ліквідації. Згідно з пунктом 5.3, 5.4 вказаного розпорядження прийнято рішення провести необхідну роботу з попередження працівників про наступне вивільнення їх у зв`язку з ліквідацією та провести необхідну роботу, пов`язану з вивільненням таких працівників.
Згідно з пропозицією працевлаштування від 02.07.2019 №01-55/1408 позивачу запропонована робота на вакантній посаді на 0,75 ставки інспектора фінансово-господарського відділу фінансового управління Вінницької районної державної адміністрації, від якої остання відмовилась.
03.07.2019 ОСОБА_1 попереджено про її наступне вивільнення, що підтверджується її підписом у письмовому попередженні про вивільнення, а також протоколі засідання ліквідаційної комісії з припинення юридичної особи Вінницький районний центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді № 1 від 05.07.2019.
Розпорядженням заступника голови Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області від 31.10.2019  №28-рк, відповідно до пункту 1 статті 40, статей 44, 49-2, 184 Кодексу законів про працю України, позивача звільнено з посади директора Вінницького районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді у зв`язку з ліквідацією.
Вважаючи вказане звільнення протиправним, позивач звернулась до суду.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача не дотримано законодавчо встановлених вимог щодо одночасного попередження працівника про наступне вивільнення та пропозиції всіх наявних вакантних посад, які вона може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.
Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже, трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до статті 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне звільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року № 9 розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Роботодавець вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Судом встановлено, що юридичну особу де працювала позивач припинено шляхом ліквідації. Так, відповідно до розпорядження Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області від 02.07.2019 №213 юридичну особу Вінницький районний центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді припинено шляхом ліквідації, що у силу пункту 1 першої статті 40 КЗпП України, є законною підставою для звільнення працівників Вінницького районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, зокрема і позивача.
Апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про безпідставність аргументів позивача про недопустимість, у силу статті 184 КЗпП України, її звільнення, як особи із статусом одинокої матері, адже позивачем не доведено наявності у неї статусу одинокої матері.
Щодо виконання відповідачем вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, апеляційний суд зважає на наступне.
Згідно з пропозицією працевлаштування від 02.07.2019 №01-55/1408 позивачу запропонована робота на вакантній посаді на 0,75 ставки інспектора фінансово-господарського відділу фінансового управління Вінницької районної державної адміністрації. Від даної пропозиції позивач відмовилась.
Колегія суддів враховує, що посада інспектора фінансово-господарського відділу фінансового управління Вінницької районної державної адміністрації не є повністю рівнозначною посаді, яку обіймала ОСОБА_1 . При цьому, у листах структурних підрозділів Вінницької районної державної адміністрації від 03.03.2020 №95, 04.03.2020 №92, від 05.03.2020 №01-14/298, від 04.03.2020 №849 та від 06.03.2020 №04-33/121 відображена інформація про вакантні у Вінницькій районній державній адміністрації Вінницької області посади у період з 02.07.2019 по 31.10.2019. Зокрема, вакантними зазначено посади: завідувача сектору опіки та піклування, головного спеціаліста сектору опіки та піклування служби у справах дітей районної державної адміністрації, головного спеціаліста фінансово-господарського відділу, провідного спеціаліста фінансово-господарського відділу, провідного спеціаліста відділу призначення соціальних допомог та компенсацій, спеціаліста відділу призначення соціальних допомог та компенсацій, провідного спеціаліста відділу виплат соціальних допомог та компенсацій, провідного спеціаліста з питань взаємодії з підприємствами, установами та організаціями, провідного спеціаліста відділу персоніфікованого обліку та надання пільг, головного спеціаліста відділу персоніфікованого обліку та надання пільг, головного спеціаліста сектору питань обслуговування ветеранів війни та учасників АТО, головного спеціаліста з контролю за призначенням пенсій, головного спеціаліста з питань соціального захисту осіб, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, провідного спеціаліста відділу прогнозування та аналізу доходів. Також апеляційний суд враховує доводи позивача про наявність вакантної посади першого заступника голови РДА.
Разом з цим, зазначені вакантні посади віднесені до посад державної служби, призначення на які здійснюється виключно на підставі результатів конкурсу. Посада позивача, яку вона займала на дату звільнення, не віднесена до посад державної служби. Посада, яка була запропонована позивачу не скорочувалась і згоду на працевлаштування на неї було надано суб`єктом призначення - фінансовим управлінням РДА.
До того ж, як обґрунтовано зауважив відповідач, реєстри бази даних вакантних посад державної служби відкриті й позивач мала змогу самостійно скористатись доступом до інформації про вакантні посади та взяти участь у конкурсі на посаду державної служби у випадку їх проведення інших суб`єктом призначення, при цьому Вінницька РДА не проводила конкурсів на заміщення вакантних посад державної служби, навпаки скорочувала посади у зв`язку із децентралізацією. 
З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов висновку, що відповідачем при звільненні позивача дотримано законодавчо встановлених вимог щодо одночасного попередження працівника про наступне вивільнення та пропозиції всіх наявних вакантних посад, які вона може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. 
Отже, звільнення позивача на підставі розпорядження Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області №28-рк від 31.10.2019 є правомірним, що виключає можливість задоволення позовних вимог.
У відповідності із ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції належить скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Вінницької районної державної адміністрації задовольнити.
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вінницької районної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження скасувати.
Ухвалити нове рішення.
Відмовити у задоволенні позову. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Головуючий	 	 	Залімський І. Г.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Мацький Є.М.    Сушко О.О.