Дата документу 26.01.2021 Справа № 310/7184/16-ц

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №310/7184/16         Головуючий у 1 інстанції: Прінь І.П.
Провадження № 22-ц/807/361/21         Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 січня 2021 року        м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:        Полякова О.З.,
суддів:        Крилової О.В.,
       Кухаря С.В.
при секретарі: Бєловій А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 листопада 2020 року про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ПСП «Бердянське, ОСОБА_16 , третя особа - Реєстраційна служба Бердянського міськрайонного управління юстиції, про скасування державної реєстрації, поділ майна, що перебуває у спільній частковій власності, припинення права спільної часткової власності, визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У жовтні 2016 року ОСОБА_17 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_18 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ПСП «Бердянське, ОСОБА_16 , третя особа - Реєстраційна служба Бердянського міськрайонного управління юстиції, про скасування державної реєстрації, поділ майна, що перебуває у спільній частковій власності, припинення права спільної часткової власності, визнання права власності.
Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 грудня 2016 року провадження у справі зупинено у зв`язку зі смертю позивача, до залучення до участі правонаступника ОСОБА_17 .
У вересні 2017 року ОСОБА_1 (правонаступник ОСОБА_17 ) звернулась до суду з уточненої позовною заявою. 
Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 вересня 2017 року провадження по справі відновлено.
Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 червня 2020 року замінено у справі відповідача ОСОБА_18 на його правонаступника - ОСОБА_3 .
Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 листопада 2020 року позовну заяву залишено без розгляду. 
Залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції керувався приписами п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України, виходячи з того, що позивач повторно не з`явилася в судове засідання, причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи без її участі не подала. Так, у судове засідання, яке було призначене на 15 вересня 2020 року позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Судові повістки повернулися не врученими через відсутність адресатів за вказаною адресою, проте СМС-повістку позивач отримала. Причини неявки суду не повідомили. Судове засідання було відкладено на 05 листопада 2020 року, на яке позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 повторно не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення їм судових повісток та СМС-повістки. Причини неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи за відсутності позивач не подавала.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 листопада 2020 року у та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що рекомендоване повідомлення на ім`я позивача та її представника про виклик у судове засідання на 15 вересня 2020 року повернуто до суду першої інстанції із відміткою «із закінченням терміну зберігання», що у розумінні статті 130 ЦПК України не свідчить про належне сповіщення позивача у судове засідання. А отже, за матеріалами справи не вбачається повторної неявки позивача. 
Відзивів на апеляційну скаргу не надходило, що у відповідності до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
21 січня 20201 року від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі. 
Інші учасники справи у судове засідання також не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Залишення заяви без розгляду - це форма закінчення справи без ухвалення рішення, яка застосовується, як правило, у зв`язку з порушенням заінтересованими особами умов реалізації права на звернення до суду і не перешкоджає повторному зверненню до суду з таким же позовом. Заява залишається без розгляду за наявності точно встановлених в законі обставин, які свідчать про недодержання умов реалізації права на звернення до суду за захистом і можливість застосування яких не втрачена, та при повторній неявці сторін.
Вичерпний перелік підстав залишення заяви без розгляду наведений у ст. 257 ЦПК України.
Відповідно до п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.
Частиною 5 ст. 223 ЦПК України встановлено, що у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.
Умовою для застосування ч. 5 ст. 223 та п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України є повторність (двічі поспіль) неявки в судове засідання позивача, повідомленого належним чином про час і місце судового розгляду.
Встановлено, що підставою для залишення заяви без розгляду стали неявки позивача та її представника у судові засідання, призначені на 15 вересня 2020 року та на 05 листопада 2020 року.
При цьому, суд першої інстанції зазначивши на належне повідомлення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 про дату, час та місце судового засідання, послався на отримання ОСОБА_1 смс-повідомлення. 
Разом з тим, суд першої інстанції не звернув увагу, що відповідно до ч. 13 ст. 128 ЦПК України за наявності відповідної письмової заяви учасника справи, який не має офіційної електронної адреси, та технічної можливості, повідомлення про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії може здійснюватися судом з використанням засобів мобільного зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, шляхом надсилання такому учаснику справи текстових повідомлень із зазначенням веб-адреси відповідної ухвали в Єдиному державному реєстрі судових рішень, в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.
Згідно із п. 2 Порядку надсилання учасникам судового процесу текстів судових повісток у вигляді SMS-повідомлень, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 1 червня 2013 року № 73, текст судової повістки може бути надісланий судом учаснику SMS-повідомленням лише після подання ним до суду заявки про намір отримання судової повістки в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення. Така заявка оформляється безпосередньо в суді або шляхом роздруковування та заповнення учасником форми, яка розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.
Проте, в матеріалах цивільної справи відсутні письмові заяви позивача та його представника про отримання повісток шляхом надіслання їм смс-повідомлень.
Крім того, у довідках про доставку ОСОБА_1 смс, відсутній підпис відповідальної особи (т. 3 а.с. , 119, 170). 
За таких обставин, враховуючи, що судові повістки про призначення судового засідання на 15 вересня 2020 року, надіслані на адресу позивача та її представника повернулись без вручення (т. 3 а.с. 146-146, 153-154), а ОСОБА_1 не подавалась заява про її повідомлення про призначення розгляду справи шляхом надсилання смс-повідомлень, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду з підстав повторної неявки позивача без поважних причин.
Крім того, матеріали справи не містять доказів, що судом вирішувалося питання про обов`язкову участь позивача у розгляді справи. В оскаржуваній ухвалі також відсутнє обґрунтування яким чином неявка ОСОБА_1 перешкоджає розгляду справи.
Суд повинен забезпечити особі реальний, а не формальний доступ до правосуддя, що гарантовано ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою законом України N 475/97-ВР від 17.07.97 р., в контексті забезпечення права особи на ефективний засіб юридичного захисту передбаченого ст. 13 даної Конвенції. Ця Конвенція підлягає застосуванню національними судами відповідно до правил ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.
У справі Bellet у. France Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Елементом права на справедливий судовий розгляд є право на доступ до суду. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це право не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу до суду потребує регулювання з боку держави. Для такого регулювання держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду, але застосовані ними обмеження не повинні звужувати чи применшувати можливості доступу до суду в такий спосіб або настільки, що нівелюється сама сутність цього права (див. mutatis mutandis рішення від 12 липня 2001 року у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини" (Prince Hans-Adam II Of Liechtenstein v. Germany), заява № 42527/98, § 44).
Право доступу до правосуддя, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, може зазнавати обмежень, що застосовуються на розсуд держави-члена. Суд повинен встановити "розумну пропорційність" зазначених обмежень меті їх запровадження, а також з`ясувати, чи не звужується вказане право в результаті їх застосування. (справа "Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства Великобританії та Північної Ірландії" рішення від 23 червня 1995 року).
З урахуванням позиції Європейського Суду, колегія суддів також звертає увагу на те, що зазначена справа у провадженні суду перебуває з жовтня 2016 року, тобто більше чотирьох років. Отже, судом першої інстанції також не враховано, що залишення позовної заяви без розгляду в даному випадку позбавляє позивача права на справедливий суд, гарантоване ст.6 Конвенції.
Відповідно до положень ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, тому вона підлягає скасуванню на підставі ст. 379 ЦПК України, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 376, 379, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 - задовольнити частково.
Ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 листопада 2020 року по цій справі - скасувати, справу направити для продовження розгляду по суті до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
Повна постанова складена 01 лютого 2021 року.

Головуючий:

Судді: