СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" січня 2021 р.                                                                Справа № 922/2519/20  

          Колегія суддів у складі: головуюча  суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І. , суддя  Шутенко І.А. 
при секретарі  Пархоменко О.В.    
за участю:
позивача – не з`явився; 
відповідача – адвокат Ісачкін Е.А.,  свідоцтво ДН №5326 від 26.12.2018 року;
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного   апеляційного господарського суду   апеляційну скаргу Фізичної особи – підприємця Михайличенко Олександра Миколайовича (вх. №3290Х/1-18) 
на рішення господарського суду Харківської  області від 12.10.2020 року у справі №922/2519/20, ухвалене  в приміщенні господарського суду  Харківської  області   (суддя Погорелова О.В.), повний текст якого складено 12.10.2020 року.
за позовом Фізичної особи – підприємця Михайличенко Олександра Миколайовича, м. Лозова 
до відповідача  Товариства з обмеженою відповідальністю  “Краєвид-Агро”, с. Алісівка
про стягнення 33    350,00 грн. 
ВСТАНОВИЛА:
Рішенням господарського суду Харківської  області від 12.10.2020 року у справі №922/2519/20  позов задоволено  частково; стягнуто   з Товариства з обмеженою відповідальністю "Краєвид Агро" на користь ФОП Михайличенко Олександра Миколайовича  3750,00 грн. заборгованості та 236,36 грн. судового збору; в   решті позову   відмовлено.
Фізична  особа – підприємець Михайличенко Олександр Миколайович з рішенням суду першої інстанції не погодився  та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської  області від 12.10.2020 року  повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.
Апелянт     в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про таке.
У мотивувальній частині оскаржуваного  рішення  місцевого господарського суду йдеться про застосування строків позовної давності щодо актів виконаних робіт №1-8 у період з 21.03.2017 року по 02.06.2017 року, втім підписання останнього акту виконаних робіт  відбулося між сторонами  у 2018 році, та саме з цього моменту почався перебіг строку позовної давності. Акту виконаних робіт за 2018 рік господарським судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення враховано не було. Сторони погодили, що розрахунок за проведені роботи повинен здійснюватися після закінчення надання послуг (п.2.2. договору). Апелянт надавав послуги відповідачу протягом 6 місяців, були підписані акти, в яких узгоджено ціни послуг, втім останній акт виконаних робіт підписаний у 2018 році, тобто після повного закінчення наданих ним послуг ТОВ  "Краєвид Агро".
Перебіг строку позовної давності почався  у 2018 році, а тому апелянт не пропустив строку позовної давності на звернення до господарського суду Харківської області   з вимогою про стягнення суми заборгованості за надані послуги у розмірі 33350,00 грн., оскільки саме у 2018 році він дізнався про порушення своїх прав, після того як відповідач не сплатив йому кошти згідно підписаного акту виконаних робіт за 2018 рік, в якому чітко вказано, що сторони підписали акт про те, що виконавець у 2018 році  виконав роботи по обслуговуванню сільськогосподарської техніки на суму 33350,00 грн. 
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року за №211 “Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19” через спалах у світі коронавірусу з 12.03.2020 року  до 03.04.2020 року в Україні введений карантин; постановами  Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 року  № 239, від 22.04.2020 року №291,  від 11.05.2020 року  №349, від 20.05.2020 року №392, від 17.06.2020 року №500,  від   22.07.2020 року №641, від 26.08.2020 року №760, від 13.10.2020 року №956, від 09.12.2020 року №1236     до   постанови  від 11.03.2020 року  № 211 внесено зміни, якими  дію карантину продовжено до 28.02.2021 року.
Рада суддів України на офіційному сайті 11.03.2020 року звернулася до громадян, які є учасниками судових процесів, з проханням утриматися від участі у судових засіданнях, якщо слухання не передбачають обов`язкової присутності учасників сторін та листом   №9рс-186/20 від 16.03.2020 року  до Верховного Суду, Вищого антикорупційного суду, місцевих та апеляційних судів з рекомендацією встановити особливий режим роботи судів України, в тому числі роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами.
Для  запобігання розповсюдженню особливо небезпечного вірусного захворювання серед працівників суду на період з 13.03.2020 року по 03.04.2020 року наказом голови Східного апеляційного господарського суду від 13.03.2020 року  за № 04-а встановлено особливий режим роботи   суду в умовах карантину; наказами   голови суду від 26.03.2020 року  № 05-а, від 23.04.2020 року №07-а, від 08.05.2020 року №08-а,  від 22.05.2020 року №10-а, від 22.06.2020 року №12-а, від 28.07.2020 року №14-а, від 31.08.2020 року №15-а, від 22.10.2020 року №21-а, від 18.12.2020 року №24-а на період дії карантину   суд продовжує працювати в умовах встановленого раніше особливого режиму. 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.11.2020 року, суддею – доповідачем у справі  визначено суддю Терещенко О.І.  та сформовано колегію суддів у складі: головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Шутенко І.А. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 02.12.2020 року апеляційну скаргу Фізичної особи – підприємця Михайличенко Олександра Миколайовича на рішення  господарського суду Харківської  області від 12.10.2020  року   у справі №922/2519/20  залишено  без руху; останнього зобов`язано усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху та роз`яснено, що при невиконанні вимог даної ухвали, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.
22.12.2020 року на адресу суду від апелянта надійшла заява  про усунення недоліків апеляційної скарги (вх.№12921), з описом вкладення, яку долучено до матеріалів справи. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 23.12.2020 року клопотання Фізичної особи – підприємця Михайличенко Олександра Миколайовича про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження задоволено; поновлено  строк на подання апеляційної скарги; відкрито   апеляційне провадження за апеляційною скаргою   Фізичної особи – підприємця Михайличенко Олександра Миколайовича на рішення     господарського суду Харківської   області від 12.10.2020 року у справі; відповідачу    встановлено строк до 18.01.2021 року на протязі якого він  має    право подати відзив на апеляційну скаргу; призначено справу    до розгляду на 27.01.2021 року; явка сторін в судове засідання  обов`язковою не визнавалась; до   розгляду апеляційної скарги дію  рішення господарського суду Харківської    області від 12.10.2020 року у справі №922/2519/20   зупинено; роз`яснено   учасникам справи, що вони мають  право  брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення "EаsyCon".
20.01.2021 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№716), в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, який долучено до матеріалів справи, в обґрунтування якого вказує на те, що акт виконаних робіт за 2018 рік вказує на виконання робіт у 2018 році, втім  згідно з підписаними сторонами договору акту звірки взаємних розрахунків станом на 30.09.2019 року, послуги надавались саме протягом березня – вересня 2017 року з посиланням на відповідні акти виконаних робіт. 
В  судове засідання 27.01.2021 року представник позивача не з`явився, про причини неявки не повідомив, на підтвердження направлення копії      ухвали   суду від  23.12.2020 року  позивачу      у справі,  додано рекомендоване      повідомлення про вручення поштового     відправлення      ПАТ  "Укрпошта" від 11.01.2021 року №6102254066027,    згідно з яким  позивач       отримав    копію  ухвали від 23.12.2020 року – 08.01.2021 року.
В  судове засідання 27.01.2021 року представник відповідача  не з`явився, про причини неявки не повідомив, на підтвердження направлення копії      ухвали   суду від  23.12.2020 року  відповідачу       у справі,  додано рекомендоване      повідомлення про вручення поштового     відправлення      ПАТ  "Укрпошта" від 05.01.2021 року №6102254066019,    згідно з яким  відповідач       отримав    копію  ухвали від 23.12.2020 року – 30.12.2020 року.
Також, відповідно до ч. 2  ст. 2 Закону України “Про доступ до судових рішень”  усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. 
          Згідно з ч. 1 та 2   ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень"  для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції,  Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. 
          Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1  ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").
          Ухвалу суду   від  23.12.2020 року  було у встановленому порядку внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень та інформація у справі, що розглядається була розміщена  за веб-адресою https://court.gov.ua/fair/ та www.hra.arbitr.gov.ua/sud5039.
          Відповідно до   статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої    Законом України від 17.07.1997 року  №475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
          Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.
          Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини  від 08.11.2005  року у справі "Смірнова проти України", рішення Європейського суду з прав людини від 27.04.2000 року  у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 року  у справі "Красношапка проти України").
          Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених         ст.  42 ГПК  України та    беручи до уваги відсутність клопотань  від учасників справи    щодо відкладення розгляду апеляційної скарги  у зв`язку з карантинними заходами,      колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.
          Розглянувши матеріали справи,  перевіривши повноту встановлення господарським  судом першої інстанції  неоспорених обставин справи,  колегія суддів встановила наступне.
04.04.2017 року  між ТОВ "Краєвид Агро" (замовник) та ФОП Михайличенко О.М. (виконавець) було  укладено  договір про надання послуг №04/04/2017КрА, відповідно до умов якого виконавець зобов`язується заправити кондиціонери в ЗЗК, почистити випарника, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити послуги виконавця.
Згідно  п. 2.1 договору, оплата послуг виконавця здійснюється замовником згідно узгодженої ціни вказаної у рахунках після підписання актів виконаних робіт.
За змістом  п. 2.2 договору, виконавець після закінчення надання послуг складає акт, який замовник зобов`язується підписати протягом трьох робочих днів з дня його отримання від виконавця. У випадку, якщо замовник не погоджується з якістю, кількістю наданих послуг, що зазначені в акті, замовник надсилає вмотивовану відмову від підписання акту протягом трьох робочих днів з моменту отримання від виконавця такого акту.
У п. 2.3 договору сторони погодили, що оплата послуг виконавця здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця, що зазначений у даному договорі, протягом 15 банківських днів з моменту підписання акту.
Відповідно до п. 6.1 договору, договір  набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2017 року, а в частині повного виконання хоча б однією із сторін - по моменту повного виконання.
На виконання умов договору у період з 21.03.2017 року  по 05.09.2017 року, позивач надав послуги відповідачу  на загальну суму 33350,00 грн., що підтверджується актами виконаних робіт підписаними між сторонами, а саме: акт виконаних робіт №1 від 21.03.2017 року, акт виконаних робіт №2 від 22.03.2017 року, акт виконаних робіт №3 від 28.03.2017 року, акт виконаних робіт №4 від 12.05.2017 року, акт виконаних робіт №5 від 16.05.2017 року, акт виконаних робіт №6 від 01.06.2017 року,  акт виконаних робіт №7 від 02.06.2017 року,  акт виконаних робіт №8 від 02.06.2017 року, акт виконаних робіт №9 від 05.09.2017 року.
Зі змісту вказаних актів слідує, що жодних претензій щодо якості наданих послуг  та  щодо їх  оформлення відповідачем не заявлялось. 
30.09.2019 року  між сторонами був підписаний акт звірки взаємних розрахунків, в якому сторони підтвердили наявність заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 33 350,00 грн. у період з 21.03.2017 року по 05.09.2017 року.
30.09.2019 року  позивачем на адресу відповідача був надісланий лист з вимогою про оплату заборгованості, втім   даний лист залишений без відповіді, заборгованість не оплачена.
Вказане вище й стало підставою для звернення позивача з позовом до господарського суду Харківської області, в якому останній просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за послуги заправки кондиціонерів в ЗЗК та чистки випарника   у розмірі 33350,00 грн. 
12.10.2020 року господарським судом Харківської області ухвалено оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.
Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість   рішення   господарського суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної  скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна     скарга  не підлягає    до  задоволення з огляду на таке.
Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.
З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.
Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.
У рішеннях  Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі  Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
За змістом ст.  173 ГК  України та ст.  509 ЦК  України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язку.
Згідно зі ст. 174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Відповідно до ч. 1 ст.  181 ГК  України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного  документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення  господарських  договорів  у спрощений  спосіб,  тобто  шляхом  обміну  листами,  факсограмами, телеграмами,  телефонограмами  тощо,  а також шляхом підтвердження прийняття до виконання  замовлень,  якщо  законом  не  встановлено спеціальні  вимоги  до  форми  та  порядку  укладення  даного виду договорів.
Згідно  ч.  7 ст.  179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК  України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.
Статтею  901 ЦК  України визначено, що  за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення   цієї  глави можуть  застосовуватися  до  всіх договорів  про  надання  послуг,  якщо  це  не суперечить   суті зобов`язання.
Згідно ст. 903 ЦК України, якщо  договором  передбачено  надання  послуг  за плату, замовник  зобов`язаний  оплатити надану йому послугу в розмірі,  у строки та в порядку, що встановлені договором.
За змістом ч. 1 ст.  525 ЦК України, одностороння  відмова  від  зобов`язання  або одностороння зміна  його  умов  не  допускається,  якщо  інше  не   встановлено договором або законом.
Частиною 1  ст.  530 ЦК  України визначено, що у якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 610 ЦК  України невиконання або, виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) є порушенням цього зобов`язання.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК  України).
Так, вище вказано, що на  виконання умов договору у період з 21.03.2017 року  по 05.09.2017 року, позивач надав послуги відповідачу на загальну суму 33 350,00 грн., що підтверджується  відповідними актами виконаних робіт підписаними між сторонами,   які  не місять  жодних претензій щодо якості наданих послуг  та  щодо їх  оформлення.  
Місцевим господарським судом вірно враховано правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду   від 04.12.2019 року   у справі 916/1727/17, де, між іншим вказано на те, що підписання акту звірки, у якому вказано розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу. 
Станом на час  розгляду справи, відповідач заборгованість не сплатив та не надав доказів, які б спростовували суму заявленого боргу.
Таким чином, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, господарський суд першої інстанції вірно вказав на те, що  відповідач є таким, що  прострочив виконання зобов`язання з оплати наданих послуг у розмірі 33 350,00 грн.
За матеріалами справи, відповідачем до господарського суду першої інстанції надавалась  заява про застування позовної давності.
Так, за змістом  ст. 256 ЦК  України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК  України).
Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. 
У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості та  лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. 
Позивач звернувся з вказаним  позовом до господарського суду Харківської області   07.08.2020 року (згідно поштового штампу на конверті).
Отже, позивачем пропущено строк позовної давності, який застосовується до вимог про стягнення заборгованості у розмірі 29600,00 грн. за актами виконаних робіт, а саме:   №1 від 21.03.2017 року,   №2 від 22.03.2017 року,   №3 від 28.03.2017 року,   №4 від 12.05.2017 року,   №5 від 16.05.2017 року,   №6 від 01.06.2017 року,    №7 від 02.06.2017 року,    №8 від 02.06.2017 року.
Згідно з ч.  3 ст. 267 ЦК  України,  позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Частиною 5 ст. 267 ЦК  України встановлено, що в разі, коли суд визнає поважними причини пропущення позовної давності порушене право підлягає захисту.
Місцевим господарським судом вірно враховано правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 13.08.2019 року у справі №910/11614/18, від 22.08.2019 року  у справі № 910/15453/17, від 03.09.2019 року у справі № 920/903/17, від 19.11.2019 року у справі № 910/16827/17, де, зокрема, вказано на те, що     якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у спорі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст.  267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу. Тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України. 
          Також, місцевим господарським судом вірно враховано правові висновки, викладені   у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року  у справі № 706/1272/14-ц та від 21.08.2019 року у справі № 911/3681/17, де, зокрема, вказано на те, що    позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але, враховуючи право позивача згідно за приписом ч. 5 ст.  267 ЦК України отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин. Це також випливає із загального правила, встановленого ст.  74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести відсутність об`єктивних перешкод для своєчасного звернення позивача з вимогою про захист порушеного права. Отже, суд має право надати особі (визнати право на) судовий захист порушеного права за сукупності умов: особа (позивач) наведе поважні, на її думку, причини пропуску позовної давності при зверненні до суду за захистом порушеного права, вказавши на конкретні обставини, які об`єктивно перешкоджали їй звернутися за захистом порушеного права у межах позовної давності, та надасть суду докази, що підтверджують існування цих обставин (ст.  74 ГПК України); суд за результатами оцінки доказів, наданих на підтвердження цих обставин, встановить їх існування та дійде висновку про їх об`єктивний характер, і, відповідно, про існування поважних причин пропуску позовної давності при зверненні позивача за захистом порушеного права.
За відсутності будь-якої з наведених умов, суд не має права визнавати існування поважних причин пропуску позовної давності у спірних правовідносинах, надавати у зв`язку з цим особі (позивачу) судовий захист порушеного права та задовольняти відповідні вимоги. 
Отже, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.
Позивачем клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності не заявлено, жодних поважних причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду з   позовом позивачем не наведено.
Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК  України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Таким чином,  господарський суд першої інстанції  дійшов вірного  висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення 29 600,00 грн. заборгованості та правомірно задовольнив позовні вимоги в частині стягнення 3 750,00 грн. заборгованості за актом в виконаних робіт №9 від 05.09.2017 року.
Аргументи апелянта на те, що апелянт надавав послуги відповідачу протягом 6 місяців, були підписані акти, в яких узгоджено ціни послуг, втім останній акт виконаних робіт підписаний у 2018 році, тобто після повного закінчення наданих ним послуг ТОВ  "Краєвид Агро", не приймаються з огляду на таке.
Так,  у п. 2.3 договору сторонами узгоджено, що   оплата послуг виконавця здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця, що зазначений у даному договорі, протягом 15 банківських днів з моменту підписання акту.
Отже, за актом   виконаних робіт №1 від 21.03.2017 року, строк сплати наданих послуг настав 10.04.2017 року; за актом  виконаних робіт №2 від 22.03.2017 року, строк сплати наданих послуг настав 11.04.2017 року; за  актом  виконаних робіт №3 від 28.03.2017 року, строк сплати наданих послуг настав 18.04.2017 року; за  актом  виконаних робіт №4 від 12.05.2017 року, строк сплати наданих послуг настав 02.06.2017 року; за  актом  виконаних робіт №5 від 16.05.2017 року, строк сплати наданих послуг настав 06.06.2017 року; за актом   виконаних робіт №6 від 01.06.2017 року, строк сплати наданих послуг настав 22.06.2017 року; за   актом  виконаних робіт №7 від 02.06.2017 року, строк сплати наданих послуг настав 23.06.2017 року; за актом   виконаних робіт №8 від 02.06.2017 року, строк сплати наданих послуг настав 23.06.2017 року.
Щодо акту виконаних робіт 2018р. (а.с.22), останній не датований, а тому не є можливим встановити дату початку виконання робіт та, відповідно, початку перебігу строків позовної давності.
Разом з тим, зі змісту акту взаємних розрахунків станом на 30.09.2019 року, який підписаний сторонами та скріплений їх печатками, слідує, що послуги  за договором надавались саме протягом березня – вересня 2017 року (з 21.03.2017 року по 05.09.2017 року), сальдо на  31.12.2017 року становить 33  350,00 грн..
А отже, аргументи апелянта на те, що перебіг строку позовної давності почався  у 2018 році, а тому апелянт не пропустив строку позовної давності на звернення до господарського суду Харківської області   з вимогою про стягнення суми заборгованості за надані послуги у розмірі 33350,00 грн.,  є необґрунтованими та не приймаються. 
Отже,   висновок місцевого господарського суду  про  часткове задоволення позову  відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників  та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини  від 18.07.2006 року). 
Зокрема, Європейський суд з прав людини  у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 ст.  6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Апелянту   було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)
Апелянту   була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.
Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).
Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права. 
Керуючись ст. ст.   269, 270, ч.1 ст. 275, ст. 282  Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу   Фізичної особи – підприємця Михайличенко Олександра Миколайовича  залишити без задоволення.
Рішення  господарського суду Харківської     області від 12.10.2020 року у справі №922/2519/20    залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків визначених ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.
                    Повний текст постанови складено 01.02.2021 року.
Головуюча    суддя                                                                    О.І. Терещенко

Суддя                                                                                           В.І. Сіверін  

Суддя                                                                                           І.А. Шутенко