ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"14" січня 2021 р.           Справа№ 911/1216/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Євсікова О.О.
суддів:            Попікової О.В. 
          Мартюк  А.І. 
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження
без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу 
Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на рішення Господарського суду Київської області від 31.08.2020 
у справі № 911/1216/20 (суддя Колесник Р.М.)
за позовом          Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
до                    Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України № 85"
про                    стягнення 26.148,62 грн,

В С Т А Н О В И В:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - НАК "Нафтогаз", позивач) про стягнення з Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України № 85" (далі - Підприємство, відповідач) 26.148,62 грн  заборгованості, з яких: 18.236,15 грн - пеня, 2.605,17 грн - 3% річних, 5.307,30 грн - інфляційні втрати.
Рішенням Господарського суду Київської області від 31.08.2020 (з урахуванням ухвали від 30.09.2020 про виправлення описки) позов задоволено частково, стягнуто з Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України № 85" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 18.093,32 грн пені, 2.584,77 грн 3% річних, 5.307,30 грн інфляційних втрат та 2.088,88 грн судового збору.
Рішення місцевого суду мотивовано тим, що спірна заборгованість в розмірі задоволених позовних вимог підтверджується матеріалами справи, решта ж заборгованості підлягає списанню на підставі ч. 3 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а тому підстави для її стягнення відсутні.
Не погодившись із прийнятим судовим рішенням, АТ "НАК "Нафтогаз України" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позову скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким у позові відмовити повністю.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.10.2020 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Попікова О.В., Корсак В.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.10.2020 апеляційну скаргу АТ "НАК "Нафтогаз України" залишено без руху; надано АТ "НАК "Нафтогаз України" строк десять днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме, надання доказів сплати судового збору у встановленому порядку.
30.10.2020 від АТ "НАК "Нафтогаз України" надійшло клопотання з доданими до нього доказами сплати судового збору за подання апеляційної скарги (платіжне доручення № 0000011137 від 26.10.2020).
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2020 поновлено Акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" пропущений строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Київської області від 31.08.2020 у справі №911/1216/20, зупинено виконання рішення Господарського суду Київської області від 31.08.2020 у справі №911/1216/20, розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).
Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.12.2020 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Мартюк А.І., Попікова О.В. (у зв`язку з відпусткою судді Корсака В.А.).
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.12.2020 прийнято апеляційну скаргу до провадження у визначеному складі суду.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевий суд не надав належної оцінки тій обставині, що відповідача не включено до реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач здійснює ліцензовану діяльність (виробництво та постачання теплової енергії), що, на думку скаржника, виключає можливість списання спірної заборгованості на підставі ч. 3 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».
Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як підтверджується матеріалами справи та встановлено місцевим судом, 05.10.2016 НАК "Нафтогаз України" (постачальник) та Підприємство (споживач) уклали договір постачання природного газу №1699/1617-ТЕ-17 (далі - договір), відповідно до умов якого:
- постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору. Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (пункти 1.1, 1.2);
- постачальник передає споживачу з 01.10.2016 по 31.03.2017 (включно) природний газ обсягом до 527 тис. куб. м, у тому числі за місяцями (тис. куб. м): у жовтні 2016 року - 38; у листопаді 2016 року - 86; у грудні 2016 року - 100; у січні 2017 року - 120; у лютому 2017 року - 100; у березні 2017 року - 83 (пункт 2.1);
- приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку природного газу (пункт 3.4);
- споживач зобов`язується подати не пізніше 7 числа місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, постачальнику, зокрема, підписані та скріплені печаткою споживача два примірники акта приймання-передачі природного газу, де зазначаються фактичні обсяги використаного природного газу згідно з цим договором у розрахунковому місяці, його фактична ціна та вартість (пункт 3.5.);
- ціна за 1000 куб. м природного газу за цим договором становить 4.942,00 грн, крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість 5.930,40 грн (пункт 5.2);
- загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок природного газу (пункт 5.5);
- оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця наступного за місяцем поставки газу (пункт 6.1);
- у разі прострочення споживачем оплати згідно з пунктом 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення (пункт 8.2).
Додатковою угодою від 23.01.2017 №1 сторони погодили внести зміни у розділ 1, пункти 2.3, 2.4, 2.5, 3.3, 7.1, 7.4, 11.3 договору, виклавши такі пункти у редакції, зазначеній у додатковій угоді.
Додатковою угодою від 10.03.2017 №2 сторони внесли зміни до договору, а саме: "По тексту договору слова "державне підприємство "Підприємство Бучанської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області (№ 85)" замінити словами "Державне підприємство "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 85)".
На виконання умов договору позивач передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 1.478.674,09 грн, що підтверджується копіями підписаних та скріплених печатками обох сторін актів приймання-передачі газу, а саме:від 31.10.2016 за жовтень на суму 124.467,24 грн; від 30.11.2016 за листопад на суму 295.600,79 грн; від 31.12.2016 за грудень на суму 396.530,27 грн; від 31.01.2017 за січень на суму 461.800,25 грн; від 31.03.2017 за березень на суму 200.275,54 грн.
Як стверджує позивач та підтверджується долученими до матеріалів справи банківськими виписками з рахунку позивача за період з 28.11.2016 по 15.09.2017 та довідкою за операціями по підприємству "Підприємство ДКВС України № 85 ДП" за період з жовтня 2016 року по грудень 2019 року, оплата за отриманий газ здійснювалась відповідачем з порушенням строків, встановлених п. 6.1 договору.
Неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань в частині своєчасної оплати отриманого газу стало підставою для звернення позивача до суду із даним позовом.
Позивач, врахувавши часткові оплати, здійснені відповідачем, нарахував та заявив до стягнення з відповідача 18.236,15 грн пені та 2.605,17 грн 3% річних, розрахованих за загальний період прострочення з 26.11.2016 по 21.03.2017, та 5.307,30 грн інфляційних втрат, розрахованих за період з січня 2017 року по березень 2017 року за кожним актом окремо.

За змістом ст. ст. 11, 509, 627 Цивільного Кодексу України та ст. 179 Господарського кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з правочинів. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.
Укладений договір за своїм змістом є договором поставки та є належною правовою підставою для виникнення у сторін взаємних прав та обов`язків, обумовлених цим договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Згідно з положеннями ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки.
Приписами ст. 714 Цивільного кодексу України передбачено, що до договору поставки енергоносіїв приєднаними мережами застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною 1 ст. 692 цього ж кодексу передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України один суб`єкт господарського зобов`язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб`єкта, а інший суб`єкт має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України закріплено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до п. 6.1 договору остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця наступного за місяцем поставки газу.
Отже, за отриманий природний газ відповідач мав розрахуватися таким чином:
- за актом від 31.10.2016 остаточний розрахунок мав бути здійснений в строк до 25.11.2016 включно, а прострочення настає з 26.11.2016;
- за актом від 30.11.2016 остаточний розрахунок мав бути здійснений в строк до 25.12.2016 включно, з урахуванням того, що 25.12.2016 припадає на вихідний день, то останнім днем виконання зобов`язання є 26.12.2016, а прострочення настає з 27.12.2016;
- за актом від 31.12.2016 остаточний розрахунок мав бути здійснений в строк до 25.01.2017 включно, а прострочення настає з 26.01.2017;
- за актом від 31.01.2017 остаточний розрахунок мав бути здійснений в строк до 25.02.2017 включно, з урахуванням того, що 25.02.2017 припадає на вихідний день, то останнім днем виконання зобов`язання є 27.02.2017, а прострочення настає з 28.02.2017;
- за актом від 31.03.2017 остаточний розрахунок мав бути здійснений в строк до 25.04.2017 включно, а прострочення настає з 26.04.2017.
Згідно з наявними у матеріалах справи банківськими виписками з рахунку позивача за період з 28.11.2016 по 15.09.2017 та довідкою за операціями по підприємству "Підприємство ДКВС України № 85 ДП" за період з жовтня 2016 року по грудень 2019 року відповідач за отриманий природний газ розрахувався повністю.
Відповідач здійснив такі оплати: 28.11.2016 сплачено 124.467,24 грн; 21.12.2016 сплачено 53.000,00 грн та 8.600,79 грн; 29.12.2016 сплачено 85.000,00 грн; 10.01.2017 сплачено 27.000,00 грн; 03.02.2017 сплачено 40.000,00 грн; 07.02.2017 сплачено 60.000,00 грн; 21.02.2017 сплачено 22.000,00 грн; 07.03.2017 сплачено 396.530,27 грн; 14.03.2017 сплачено 48.800,25 грн; 22.03.2017 сплачено 413.000,00 грн; 29.03.2017 сплачено 331.270,79 грн; 31.03.2017 сплачено 10.000,00 грн; 06.04.2017 сплачено 59.000,00 грн; 07.04.2017 сплачено 15.275,54 грн; 18.04.2017 сплачено 40.000,00 грн; 19.04.2017 сплачено 26.000,00 грн; 15.09.2017 сплачено 113.000,00 грн.
Зайво сплачену суму грошових коштів у розмірі 394.270,79 грн позивач, на підставі листа відповідача від 31.01.2018 № 18/36, зарахував в рахунок оплати за договором №233/1718-ТЕ-17.
Таким чином, як встановлено судом та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, відповідач за спожитий природний газ у період з жовтня 2016 року по березень 2017 року розрахувався несвоєчасно, чим допустив прострочення.
Вказані вище обставини відповідач не спростовує та не заперечує.
Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Пунктом 8.2 договору передбачено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 21 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Відповідно до положень ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Відповідно до вимог ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з приписами ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов`язання.
Положеннями ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідач за отриманий природний газ розраховувався з порушенням строку, встановленого п. 6.1 договору.
03.11.2016 був прийнятий Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожитті енергоносії", який набрав чинності 30.11.2016.
Відповідно до ст. 2 цього Закону його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.
Частина 1 статті 1 вказаного Закону відносить до заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, кредиторську заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Процедура врегулювання заборгованості - заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості.
Частиною 1 статті 3 Закону встановлено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.
Частиною 3 статті 7 цього Закону передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.
Правова позиція щодо застосування названого Закону неодноразово викладена у постановах Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 905/299/18, від 12.02.2019 у справі № 917/440/18, від 26.02.2019 у справі № 926/992/18, від 04.04.2019 у справі № 906/576/18, від 13.05.2019 у справі № 914/1535/18, від 14.05.2019 у справі № 905/300/18, від 29.05.2019 у справі № 916/2279/18, від 10.06.2019 у справі № 904/4592/18, від 11.06.2019 у справі № 905/1964/18, від 25.07.2019 у справі № 916/2278/18, від 02.10.2019 у справі № 910/12724/18.
Так, Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що частина третя статті 7 Закону є нормою прямої дії. Виконання цієї норми закону не потребує від відповідача вчинення будь-яких дій. Право не нараховувати неустойку, інфляційні втрати, відсотки річних не ставиться в залежність від будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом. Зокрема, реалізація цієї норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, за умови погашення заборгованості до набрання чинності цим Законом.
Відтак колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, відповідач не включений до реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а матеріали справи не містять доказів того, що відповідач здійснює ліцензовану діяльність (виробництво та постачання теплової енергії).
При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин апеляційний суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).
Апеляційний суд встановив, що відповідач за спожитий природний газ у жовтні 2016 року розрахувався у повному обсязі, а саме 28.11.2016, тобто до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожитті енергоносії".
Враховуючи, що відповідач вартість спожитого природного газу у жовтні 2016 року оплатив у повному обсязі 28.11.2016, нараховані на таку заборгованість 142,83 гривні пені та 20,40 грн 3% річних підлягають списанню згідно з ч. 3 ст. 7 вказаного Закону, у зв`язку з чим нарахування позивачем цих сум є безпідставним та необґрунтованим.
Таким чином апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про те, що нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат з урахуванням положення ч. 3 ст. 7 Закону слід здійснювати на заборгованість відповідача, яка не була погашена станом на 30.11.2016.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок в іншій частині нарахувань, апеляційний суд встановив, що 18.093,32 грн пені, 2.584,77 грн 3% річних та 5.307,30 грн інфляційних втрат нараховані на заборгованість, яка не була погашена до 30.11.2016, відтак вимоги у цій частині є такими, що ґрунтуються на нормах чинного законодавства та є арифметично правильними, нараховані у відповідності до умов договору, обставин справи та вимог закону, а тому підлягають задоволенню у цій частині.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно зі ст.ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, колегія суддів вважає, що рішення місцевого прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень, викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржник не надав суду апеляційної інстанції.
У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції надав вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається. 
Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника. 
Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.   Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Київської області від 31.08.2020 у справі №911/1216/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 31.08.2020 у справі №911/1216/20 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду Київської області від 31.08.2020 у справі №911/1216/20.

4. Повернути до Господарського суду Київської області матеріали справи №911/1216/20.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Головуючий суддя                                                            О.О. Євсіков 

Судді                                                                                О.В. Попікова

                                                                                А.І. Мартюк