Постанова
іменем України 
16 лютого 2021 року
м. Київ
Справа № 426/5319/19
Провадження № 51-5607км 20
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                   ОСОБА_5 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргузасудженого ОСОБА_6  на вирок Сватівського районного суду Луганської області від 22 травня 2020 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №  12016130550000754,за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі  – КК).
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Сватівського районного суду Луганської області від 11 травня 2020  року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки без позбавленням права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю один рік і покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишено без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він за обставин, встановлених судом та наведених у вироку, 18 серпня 2016 року, приблизно о 15  год. 40 хв., керуючи автомобілем ВАЗ 2103, реєстраційний номер д  НОМЕР_1 , рухався по вул. Челюскінців у м. Сватове Луганської області, зі сторони кв.  Докучаєва у напрямку вул. Ново-Старобільської вказаного населеного пункту.
У той же час із території, розташованої за адресою: вул. Челюскінців, 17 м.  Сватове Луганської області, де знаходяться складські приміщення, на проїзну частину вул.  Челюскінців виїхав велосипедист ОСОБА_7 , що рухався на велосипеді «Україна», який виїжджаючи на проїзну частину вул. Челюскінців зі сторони складських приміщень, територія яких, відповідно до положень пункту  1.10 Правил дорожнього руху (далі – ПДР) є прилеглою територією, знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, проявивши безпечність та неуважність, проігнорувавши дорожню обстановку, в порушення технічних вимог пункту 10.2 ПДР, перед проїзною частиною не дав дорогу автомобілю ВАЗ 2103, реєстраційний номер д  НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_6 , що рухався по ній і почав перетинати її справа наліво по відношенню до зазначеного автомобіля. 
Своєю чергою водій ОСОБА_6 , у порушення пунктів 12.4 та 12.9 б) ПДР, рухаючись населеним пунктом зі швидкістю, що перевищувала 60 км/год, виявивши попереду свого руху велосипедиста ОСОБА_7 , який виїхав з прилеглої території, проявивши безпечність та неуважність, проігнорувавши дорожню обстановку, в порушення технічних вимог пункту 12.3 ПДР, в момент виникнення небезпеки для руху, а саме в момент об`єктивної можливості виявлення велосипедиста, який рухався справа наліво відносно напрямку його руху і якого водій ОСОБА_6 об`єктивно спроможний був виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості шляхом своєчасного гальмування аж до зупинки керованого ним транспортного засобу, в результаті чого допустив зіткнення з велосипедистом ОСОБА_7 , котрий внаслідок необачних дій зі сторони ОСОБА_6 отримав тяжкі тілесні ушкодження, з якими був госпіталізований до Сватівського районного територіального медичного об`єднання. 
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судові рішення щодо нього, а кримінальне провадження закрити. Вважає, що судовий розгляд у суді першої інстанції проведений неповно та однобічно, висновки суду, викладені в судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи. Вказує, що у даному кримінальному провадженні проведені судові автотехнічні експертизи, в яких містяться суперечливі висновки. При цьому зазначає, що для проведення експертизи № 2303 від 24 квітня 2019 року слідчим не були надані експерту всі необхідні документи, що, на його думку, вказує на формальність проведеного експертного дослідження. Крім того стверджує, що слідчий експеримент із потерпілим ОСОБА_7 було проведено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону з огляду на те, що у якості понятої під час проведення вказаної слідчої дії була залучена його співмешканка ОСОБА_8 . Також зазначає, що у порушення вимог ч. 3 ст.  404 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд апеляційної інстанції повторно не дослідив обставини події, не провів повної перевірки доказів та безпідставно залишив апеляційну скаргу захисника без задоволення.
 
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважала касаційну скаргу необґрунтованою та просила судові рішення залишити без зміни.
 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_5 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено ч. ч. 1, 2 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412–414 цього Кодексу. Можливість скасування судом касаційної інстанції судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст.  411 КПК) чинним законом не передбачена.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.
Згідно ж із вимогами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Наведені вимоги судами першої та апеляційної інстанцій було дотримано в повному обсязі.
Як убачається зі змісту касаційних скарг, засуджений, окрім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, яку визначено у статтях 409 та 411 КПК як підставу для скасування або зміни судового рішення, і фактично просить доказам по справі дати іншу оцінку, ніж її дали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як перевірка цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесена. 
Водночас, із матеріалів кримінального провадження убачається, що висновок суду першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.  2 ст. 286 КК, зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.
Зокрема, до таких висновків місцевий суд дійшов на підставі показань засудженого ОСОБА_6 та даних протоколів слідчого експерименту від 22 березня 2017 року та від 10 квітня 2019 року, за якими той не заперечував, що 18 серпня 2016 року дійсно сталася дорожньо-транспортна пригода за його участю та показував про обставини, за яких відбувалась ця пригода; показань потерпілого ОСОБА_7 та даних протоколів слідчого експерименту від 19 липня 2017 року та від 7 травня 2018 року про те, що 18 серпня 2016 року близько 15 години при виїзді з території м`ясокомбінатувидимість з лівого боку була обмежена, оскільки там знаходилась сторожова будка, під час руху на велосипеді він подивився направо, де видимість була гарною, виїхав на проїжджу частину, а після нічого не пам`ятає; він рухався зі швидкістю приблизно 10 км/год, заходів для гальмування не вживав, оскільки не бачив транспортний засіб; показань свідка ОСОБА_8 про те, що вона була понятою під час проведення слідчого експерименту, на якому були присутні ОСОБА_7 , експерт, поняті та слідчий, який запросив також ОСОБА_6 , але останній звідти поїхав, їм були роз`яснені права, після проведення слідчого експерименту слідчий склав протокол, зачитав його й учасники слідчого експерименту підписали його. При цьому зазначала, що з ОСОБА_7 у них добросусідські відносини і сімейних відносин у них не було; а також показань свідка ОСОБА_9 .
Крім того, місцевим судом досліджено як доказ винуватості ОСОБА_6 фактичні дані, що містяться в протоколі огляду місця ДТП від 18 серпня 2016 року, проведеного в АДРЕСА_2 ; висновку судової автотехнічної експертизи № 1319 від 1  листопада 2016 року, в якому зазначено про технічний стан гальмівної системи автомобіля ВАЗ-2103, реєстраційний номер д НОМЕР_1 ; висновку судової автотехнічної експертизи № 1320 від 3 листопада 2016 року, в якому зазначено про технічний стан рульового керування велосипеду «Україна»; висновку судової транспортно-трасологічної експертизи від 23 листопада 2016 року; висновку судово-медичної експертизи №  72 від 20 липня 2017 року; висновку експерта №  19/113/9-1/277е від 21  листопада 2017 року; висновку судової автотехнічної експертизи № 262 від 5  червня 2018  року, за результатами проведення якої підтверджено невідповідність дій водія  ОСОБА_6 вимогам п.п. 12.3, 12.4, 12.9 (б) ПДР, які з технічної точки зору перебували у причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди; висновку судової автотехнічної експертизи № 2303 від 24  квітня 2019 року, яким були визнані неспроможними з технічної точки зору дані про характер і швидкість руху автомобіля ВАЗ-2103, отримані в ході слідчого експерименту від 10 квітня 2019  року за участю водія ОСОБА_6 , та підтверджено відсутність протиріч технічного характеру у вихідних даних, повідомлених велосипедистом    ОСОБА_7 .
До того ж, як убачається з матеріалів кримінального провадження, судом першої інстанції був допитаний експерт ОСОБА_10 , показання якого наведені у вироку та який підтримав висновки, викладені у проведених ним дослідженнях.
Таким чином, у вироку в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК. 
Встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, суд першої інстанції надав їм оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку. При цьому дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_6 зазначеного кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 286 КК.
Доводи ж касаційної скарги засудженого про те, що у вказаному кримінальному провадженні проведені судові автотехнічні експертизи, в яких містяться суперечливі висновки, є безпідставними.
Обґрунтовуючи відповідні доводи своєї касаційної скарги, засуджений зазначає, що в матеріалах кримінального провадження знаходяться судові автотехнічні експертизи № 262 від 5 червня 2018 року та №  2303 від 24 квітня 2019 року, які проведені одним і тим же експертом ОСОБА_11 та в яких міститься різні висновки.
Вказані доводи були належно перевірені судами першої та апеляційної інстанцій і спростовані із зазначенням відповідних мотивів. При цьому на підтвердження обґрунтованості та допустимості висновків судових автотехнічних експертиз №  262 від 5 червня 2018 року та №  2303 від 24 квітня 2019  року суд у вироку послався на показання експерта ОСОБА_11 , надані ним під час судового засідання в присутності обвинуваченого та його захисника.
Зокрема, суд взяв до уваги пояснення експерта про те, що 15  квітня 2019 року до Донецького НДІ судових експертиз зі слідчого управління ГУНП України в Луганській області надійшла постанова слідчого ОСОБА_12 від 11 квітня 2019  року про проведення судової автотехнічної експертизи. У цій постанові були детально викладені всі необхідні дані для проведення експертизи, яких було достатньо для проведення дослідження, та не потребувало витребування у особи, яка призначила експертне дослідження, додаткових матеріалів. Він раніше знайомився з усіма матеріалами даного кримінального провадження, в межах якого ним було проведено експертне дослідження та надано висновки № 262 від 5  червня 2018 року. В зазначеній постанові слідчого було викладено механізм пригоди за версіями велосипедиста ОСОБА_7 та водія ОСОБА_6 , які було використано та описано, і цих вихідних даних було достатньо для проведення експертизи. Також вказував, що у разі, якщо б цих даних було недостатньо для проведення експертизи, він би звернувся до слідчого з відповідним клопотанням.
Крім того, за поясненнями експерта, експертиза № 2303 від 24 квітня 2019 року була проведена як первинна експертиза, оскільки додаткова експертиза призначається у разі, якщо слідчий або суд вважає недостатньою проведену раніше експертизу або якісь питання залишились не вирішені, а експертне дослідження № 2303 від 24 квітня 2019 року було проведено на інших вихідних даних, одержаних під час проведення слідчого експерименту від 10 квітня 2019 року за участі водія ОСОБА_6 . У ході ж експертного дослідження від 5 червня 2018 року досліджувалася лише версія велосипедиста ОСОБА_7 , зафіксована під час проведення з ним слідчого експерименту від 7 травня 2018 року. Таким чином, він досліджував дві версії – і водія ОСОБА_6 , і велосипедиста ОСОБА_7 .
З огляду на зазначене та наведені пояснення експерта ОСОБА_11 , суд обґрунтовано визнав вищезазначені висновки експерта складеними із дотриманням вимог ст. ст. 101, 102 КПК, а самі експертні дослідження – проведеними із дотриманням процесуального порядку призначення й проведення експертиз. 
Також є необґрунтованими та спростовуються матеріалами кримінального провадження доводи засудженого про проведення слідчого експерименту від 7  травня 2018 року за участю потерпілого ОСОБА_7 з порушенням вимог кримінального процесуального закону з огляду на те, що під час вказаної слідчої дії у якості понятої була присутня його співмешканка ОСОБА_8 ..
Так, за змістом ч. 7 ст. 223 КПК слідчий, прокурор зобов`язаний запросити не менше двох незаінтересованих осіб (понятих) для пред`явлення особи, трупа чи речі для впізнання, огляду трупа, в тому числі пов`язаного з ексгумацією, слідчого експерименту, освідування особи. Понятими не можуть бути потерпілий, родичі підозрюваного, обвинуваченого і потерпілого, працівники правоохоронних органів, а також особи, заінтересовані в результатах кримінального провадження.
Водночас у даному кримінальному провадженні були перевірені в ході судового розгляду обставини можливої особистої зацікавленості свідка ОСОБА_8 під час слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_7 та не знайшли свого підтвердження.
Зокрема, зазначені обставини були спростовані поясненнями свідка ОСОБА_8 і потерпілого ОСОБА_7 , які були попереджені про відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань та підтвердили, що перебувають у добросусідських відносинах, але заперечували наявність між ними сімейних стосунків. До того ж судом наголошено, що інші докази, які б свідчили про родинні зв`язки потерпілого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_8 і щодо неможливості останньої брати участь у якості понятої під час слідчого експерименту та її зацікавленості у результаті такої слідчої дії в матеріалах справи відсутні.
Крім того, апеляційний суд належно перевірив доводи апеляційної скарги захисника про проведення слідчого експерименту від 7 травня 2018 року за участю потерпілого ОСОБА_7 з порушенням вимог кримінального процесуального закону, які аналогічні доводам касаційної скарги засудженого, та навів мотиви, з яких виходив при постановленні ухвали. 
Також безпідставними є й доводи в касаційній скарзі засудженого про те, що суд апеляційної інстанції в порушення вимог ч. 3 ст. 404 КПК повторно не дослідив обставини подій та не провів повної перевірки доказів.
Частиною ч. 3 ст. 404 КПК встановлено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Тобто для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визначає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так й однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які також можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження. 
При цьому сама лише незгода учасника судового провадження з оцінкою певних конкретних доказів не може слугувати підставою для їх обов`язкового повторного дослідження.
Проте, як убачається із матеріалів кримінального провадження та аудіозапису судових засідань, ні засуджений, ні захисник в суді апеляційної інстанції жодних клопотань про повторне дослідження доказів не заявляли.
До того ж, суд апеляційної інстанції, погодившись із оцінкою досліджених у даному кримінальному провадженні судом першої інстанції доказів, не надавав їм іншої оцінки. 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційній скарзі захисника, та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні, навівши докладні мотиви й підстави ухваленого рішення, з якими погоджується й колегія суддів касаційної інстанції та не вбачає підстав для закриття кримінального провадження.
Покарання засудженому призначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_6 і попередження нових злочинів та відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування судових рішень, не встановлено.
Таким чином, касаційну скаргу засудженого необхідно залишити без задоволення.
На підставі наведеного та керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
у х в а л и в:
Вирок Сватівського районного суду Луганської області від 22 травня 2020 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 – без задоволення. 
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                                ОСОБА_3