Справа № 461/5246/20                                 Головуючий у 1 інстанції: Романюк В.Ф. 
Провадження № 22-ц/811/3305/20                                Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 
Категорія справи :47

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        01 лютого 2021 рокуЛьвівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

               головуючого – судді Цяцяка Р.П., 
               суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,
за участю секретаря Симець В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської обласної прокуратури на рішення Галицького районного суду міста Львова від 30 вересня 2020 року,
В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Прокуратури Львівської області, у якому просили стягнути за рахунок Державного бюджету України через Державну казначейську службу України кошти, сплачені ними у зв`язку з наданням їм юридичної допомоги у кримінальній справі, а саме:
- на користь ОСОБА_1 – 13 850 грн.; 
- на користь ОСОБА_2 – 14 975 грн.; 
- на користь ОСОБА_3 – 13 500 грн.
Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що 15.07.2012 року постановою слідчого СВ Бориславського MB ГУМВС України у Львівській області було порушено кримінальну справу за фактом вчинення хуліганства за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст. 296 КК України, а вже 18.07.2012 року було порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за наявністю в їх діях ознак складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 146 КК України, та відносно ОСОБА_4 за наявністю в його діях ознак злочину, передбаченого ч.4 ст. 296 KK України, і цього ж дня їх було затримано та поміщено в ІТТ Дрогобицького МРВ ГУМВС України у Львівській обл.
07.12.2012 року старшим прокурором прокуратури м. Борислава Львівської області Гучком І. затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №12012360440000004 від 22.11.2012 pоку, яким ОСОБА_2 та ОСОБА_1 пред`явлено остаточне обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 146, ч.2 ст. 296 КК України, а ОСОБА_4 - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 146, ч.4 ст. 296 КК України.
24.03.2014 року вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  і ОСОБА_3  було виправдано за недоведеністю вчинення ними кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 146, ч.2 ст. 296 КК України, однак даний вирок прокурором був оскаржений і ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 07.10.2014 року скасований – з направленням справи на новий розгляд в суд першої інстанції.
12.02.2016 року вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області даних осіб знову виправдано вдруге за недоведеністю вчинення ними кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 146, ч.2 ст. 296 КК України. Даний вирок залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 01.02.2017 року.
В результаті незаконних дій органу досудового розслідування та прокуратури ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  і ОСОБА_3  в період з 24.07.2012 року по 01.02.2017 року незаконно перебували під слідством та судом, що в загальному становить більш ніж п`ятдесят три місяці.
Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 06.11.2017 року для відшкодування шкоди, заданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органу досудового розслідування та прокуратури, стягнуто на користь ОСОБА_1  та ОСОБА_2  по 169 600 грн., на користь ОСОБА_3  - 173 626 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Постановою Апеляційного суду Львівської області від 11.09.2018 року вищезазначене рішення в частині стягнення на користь ОСОБА_3  173 626 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, змінено. Стягнуто на користь ОСОБА_3 200 000 грн. моральної шкоди.
В період з 25.03.2015 року до 30.03.2016 року ОСОБА_1  за надання правової допомоги було сплачено 13 850 грн.,  ОСОБА_2  - в розмірі 14 975 грн., а ОСОБА_4  - в розмірі 13 500 грн. В актах виконаних робіт від 15.02.2016 року деталізовано, які послуги надавались адвокатом, їх вартість та час, затрачений на їх виконання(а.с. 1-7).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.
Стягнуто за рахунок Державного бюджету України через Державну казначейську службу України кошти, сплачені у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальній справі:
- на користь ОСОБА_1 – 13 850 грн.; 
- на користь ОСОБА_2 – 14 975 грн.; 
- на користь ОСОБА_3 – 13 500 грн.
Вирішено питання судових витрат (а.с. 159-166).

Дане рішення оскаржив відповідач – Львівська обласна прокуратура.
Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.
Вважає помилковим звернення позивачів з даним позовом до Львівської обласної прокуратури, оскільки ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10.12.2019 року визначено розмір витрат всіх позивачів на правову допомогу, пов`язану із незаконним перебуванням під судом і слідством, однак отримали від Державної казначейської служби відмову у виконанні цієї ухвали і, „таким чином, у позивачів наявний спір із Управлінням Державної казначейської служби у м. Бориславі Львівської області, а не з прокуратурою”, а відтак вважають, що правильним способом захисту їх порушених прав було б „оскарження ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10.12.2019 року чи звернення із заявою про виправлення описки”.
Також вважає, що дану цивільну справу розглянуто з порушенням правил територіальної підсудності та процедури звернення із заявою про відшкодування витрат на правову допомогу, оскільки „саме суд, який ухвалив виправдувальний вирок, визначає розмір заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив унаслідок незаконних дій та які підлягають стягненню на його користь” (а.с. 172-177).

Сторони та їхні представники, будучи своєчасно належним чином повідомленими про час і місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явилися і про причини такої неявки суд не повідомили, що (у відповідності до частини 2 статті 372 ЦПК України) не перешкоджає розгляду справи – на підставі наявних у ній даних та доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (надалі - Закон) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У цих випадках завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства прокуратури і суду.
Статтею 2 Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.
Відповідно до частини 4 статті 3 зазначеного Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові, в числі іншого, відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не містить чітких вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права.
Однак, відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду (постанова від 20.09.2018 року у справі №686/23731/15-ц, постанова від 29.05.2019 року у справі №522/1021/16-ц, постанова від 25.03.2020 року у справі №641/8857/17), таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.
Окрім цього, як вбачається з постанови Верховного Суду від 18.12.2019 року (справа №509/550/17), враховуючи наявність спору про право у справах про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, такі справи підлягають розгляду в порядку позовного провадження. 
А частиною 4 ст. 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як стверджується матеріалами справи, ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10.12.2019 року, яка була винесеною судом в порядку, передбаченому КПК України, і яка набрала законної сили (справа № 442/193/13-к), встановлено, що ОСОБА_1 понесено 13 850 грн. витрат на правову допомогу, пов`язану із незаконним перебуванням під судом і слідством, ОСОБА_2 – 14 975 грн., а ОСОБА_3 – 13 500 грн. цих же витрат (а.с. 92-94).
В подальшому вищезазначену ухвалу було скеровано до виконання в Управління Державної казначейської служби України у м. Бориславі Львівської області.
Однак, 20.03.2020 року дану ухвалу разом із доданими до неї документами було повернуто без виконання на підставі пп. 11 пункту 9 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, як таку, що не відповідає вимогам, передбачених чинним законодавством.
Як вбачається з листа-відповіді Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області від 20.03.2020 р., «в резолютивній частині поданої ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10.12.2019 р. лише визначено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суми понесених витрат на правову допомогу, пов`язану із незаконним перебуванням останніх під судом і слідством, проте не зазначено, що дані суми підлягають виплаті громадянам в рахунок відшкодування завданої шкоди та порядок їх виплат».
У зв`язку з цим позивачі повторно звернулися із заявою до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області з метою ефективного захисту своїх порушених прав. Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10.06.2020 р. заяву адвоката Мицика О.В. в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визначення суми коштів, сплачених у зв`язку з наданням юридичної допомоги, та їх стягнення за рахунок коштів Державного бюджету України залишено без розгляду, оскільки «суд дійшов висновку, що заяву адвоката Мицика О.В. слід залишити без розгляду для надання можливості звернення з відповідним позовом про стягнення визначених ухвалою суду від 10.12.2019 р. сум, сплачених у зв`язку з наданням юридичної допомоги, в порядку цивільного судочинства» (а.с. 96-98).

Відповідно до ст. 269 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки.
Згідно з п. 19 постанови Пленуму про виправлення описки в ухвалі суду від 16.11.2016 року «Про судове рішення у цивільній справі», вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні (рішенні або ухвалі), суд не має права змінювати зміст судового рішення, він лише усуває такі неточності, які впливають на можливість реалізації судового рішення чи його правосудності.
Описки – це помилки, зумовлені неправильним написанням слів. Виправленню підлягають лише ті описки, які мають істотний характер. До таких належить написання прізвищ та імен, адрес, найменувань спірного майна, зазначення дат та строків.
Виходячи з позиції Верховного Суду України, висловленої в ухвалі від 22.02.2017 року у справі №6-788цс16, суд може виправити лише ті описки або арифметичні помилки, яких він сам припустився.
Верховний Суд (в рамках справи № 369/8367/16-ц в ухвалі від 14 січня 2019 року (ЄДРСР № 79161749) виходив з того, що описки - це помилки, зумовлені неправильним написанням слів. Виправленню підлягають лише ті описки, які мають істотний характер. До таких належить написання прізвищ та імен, адрес, найменувань спірного майна, зазначення дат та строків. Не є опискою граматичні помилки, які не спотворюють текст судового рішення та не призводять до його неправильного сприйняття.
Верховний Суд зауважує, що суд не має права змінювати зміст судового рішення, він лише усуває такі неточності, які впливають на можливість реалізації судового рішення чи його правосудність.
Таким чином, диспозиція статті 269 ЦПК України не дозволяє під виглядом виправлення недоліків судового рішення вносити будь-які зміни до його змісту, зокрема змінювати висновки та мотиви судового рішення.
З урахуванням вищенаведеного, доводи апеляційної скарги стосовно того, що «позивачі, звертаючись із цивільним позовом, обрали неправильний спосіб захисту порушеного права, оскільки його поновлення можливе шляхом оскарження ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10.12.2019 чи зверненням із заявою про виправлення описки», до уваги прийматися не можуть.
Частиною першою статті 42 ЦПК України встановлено, що у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.
Згідно з ч.1 ст. 48 ЦПК України, сторонами у цивільному процесі є позивач та відповідач.
Відповідно до ч.1 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. 
Статтею 4 Закону передбачено, що відшкодування такої шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету. 
Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року (справа №242/4741/16-ц), тлумачення частини другої статті 30 ЦПК України (в редакції, чинній на момент пред`явлення позову) дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяно шкоду. 
Судами встановлено, що позивачі в період з 24.07.2012 року по 01.02.2017 року (понад п`ятдесят три місяці) незаконно перебували під слідством та судом, однією з основних причин чого було те, що прокурор підтримував державне обвинувачення у кримінальній справі та не визнавав явних недоліків у досудовому розслідуванні цієї кримінальної справи.
Відтак, Львівська обласна прокуратура є належним відповідачем у даній справі, а тому доводи апеляційної скарги з посиланням на те, що «у позивачів наявний спір із Управлінням Державної казначейської служби України у м. Бориславі Львівської області, а не прокуратурою», не відповідають фактичним обставинам справи і є надуманими, а тому такі до уваги також прийматися не можуть.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 

П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду міста Львова від 30 вересня 2020 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 01 лютого 2021 року.

       Головуючий:                                                 Цяцяк Р.П.
       
       Судді:                                                                 Ванівський О.М.

                                                                        Шеремета Н.О.