ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2021 року 
м. Київ
справа № 200/7810/18(2-а/200/202/19)
адміністративне провадження № К/9901/10834/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді: Мартинюк Н.М.,
суддів: Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М., 

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №200/7810/18 (2-а/200/202/19)

за позовом ОСОБА_1 
до інспектора роти №3 батальйону №4 Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Гургенідзе Тенгіза Зурабовича 
про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

за касаційною скаргою Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України 
на ухвалу Третього апеляційного адміністративного суду від 5 лютого 2020 року (прийняту у складі: головуючого судді Прокопчук Т.С., суддів Шлай А.В., Кругового О.О.).

І. Історія справи

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив: 

- визнати неправомірними дії суб`єкта владних повноважень інспектора роти №3 батальйону №4 Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області лейтенанта Гургенідзе Тенгіза Зурабовича (далі також - «Інспектор Гургенідзе Т.З.») щодо розгляду 18 квітня 2018 року справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 і складення постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАА №365746, згідно якої до позивача застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі: 425 грн; 

- скасувати вказану постанову, а справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 закрити за відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення. 

Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровська рішенням від 6 червня 2019 року позов задовольнив частково: визнав протиправною і скасував постанову серії ЕАА №365746 від 18 квітня 2018 року і закрив провадження у справі.

Зазначене рішення ухвалено у відкритому судовому засіданні без участі сторін. Воно було направлене до Єдиного державного реєстру судових рішень 23 липня 2019 року і оприлюднене у цьому Реєстрі 25 липня 2019 року. Згідно супровідного листа №200/7810/18 копію цього рішення направлено відповідачеві 31 липня 2019 року (а.с. 82, том 1).

Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (далі - «УПП в Дніпропетровській області», «Управління») оскаржило указане рішення в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, яка надійшла до суду першої інстанції 23 серпня 2019 року, і була зареєстрована в апеляційному суді 9 вересня 2019 року. У своїй скарзі УПП в Дніпропетровській області просило поновити строк на апеляційне оскарження, вказавши, що повний текст оскаржуваного рішення апелянт отримав лише 14 серпня 2018 року, тоді як апеляційна скарга подана протягом десяти днів із дня вручення копії рішення від 6 червня 2019 року. 

Третій апеляційний адміністративний суд ухвалою від 16 вересня 2019 року повернув апеляційну скаргу УПП в Дніпропетровській області з тих підстав, що вона підписана особою, повноваження якої не підтверджені належним чином, і посадове становище якої не зазначено.

УПП в Дніпропетровській області 17 жовтня 2019 року повторно подало апеляційну скаргу на рішення суду від 6 червня 2019 року, яка ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року була залишена без руху (у зв`язку з поданням після закінчення десятиденного строку), а ухвалою від 1 листопада 2019 року цей же суд відмовив у відкритті апеляційного провадження у зв`язку з визнанням неповажними наведені Управлінням причини пропуску десятиденного строку на апеляційне оскарження. 

Разом з тим, 7 серпня 2019 року (а.с. 146, том 1) УПП в Дніпропетровській області подало касаційну скаргу на ухвалу апеляційного суду від 16 вересня 2019 року про повернення апеляційної скарги Управління, поданої 23 серпня 2019 року.

Так, за результатами касаційного розгляду Верховний Суд ухвалив постанову від 19 грудня 2019 року, якою скасував ухвалу Третього апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2019 року, а справу направив для продовження розгляду до цього ж суду, оскільки дійшов висновку, що скарга подана особою, повноваження якої належним чином підтверджені.

Після повернення справи із суду касаційної інстанції Третій апеляційний адміністративний суд постановив ухвалу від 14 січня 2020 року, якою визнав неповажними наведені Управлінням підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення від 6 червня 2019 року, а тому залишив апеляційну скаргу без руху. Окрім необхідності зазначити поважні підстави для поновлення пропущеного десятиденного строку на апеляційне оскарження, апеляційний суд також звернув увагу на необхідність усунення таких недоліків: зазначити номер справи у вступній частині скарги; додати копії апеляційної скарги відповідно до кількості учасників справи; подати оригінал апеляційної скарги разом з доданими до неї матеріалами, що були повернуті ухвалою від 16 вересня 2019 року.

Щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження Третій апеляційний адміністративний суд виходив з того, що в силу статті 286 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України») строк на апеляційне оскарження судового рішення становить десять днів з моменту його проголошення, тоді як відлік цього строку з моменту отримання особою рішення суду статтею 286 КАС України не передбачено.

Копію ухвали від 14 січня 2020 року про залишення апеляційної скарги без руху Управління отримало 22 січня 2020 року (а.с. 8, том 2) і 29 січня 2020 року (тобто в межах встановленого судом строку) подало заяву про усунення недоліків. 

Проте ухвалою від 5 лютого 2020 року Третій апеляційний адміністративний суд відмовив у відкритті апеляційного провадження за скаргою УПП в Дніпропетровській області на підставі пункту 4 частини першої статті 299 КАС України, оскільки дійшов висновку, що Управління не подало жодних належних і допустимих доказів неможливості подати апеляційну скаргу у десятиденний строк з моменту проголошення рішення від 6 червня 2019 року, а не з моменту отримання його копії. Крім того, суд зазначив, що неподання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення оскаржуваного рішення свідчить про неналежну організацію роботи в Управлінні, тоді як «право на суд» не є абсолютним і може бути обмежене, в тому числі з метою дотримання принципу правової визначеності. 

У касаційній скарзі УПП в Дніпропетровській області просить скасувати ухвалу Третього апеляційного адміністративного суду від 5 лютого 2020 року й направити справу для продовження розгляду до того ж суду.

Скаржник зазначає, що апеляційний суд не виконав обов`язку щодо направлення учасникам справи копії рішення протягом двох днів з дня його прийняття, чим порушив вимоги частини п`ятої статті 251 КАС України. Також зауважує, що стаття 286 КАС України не врегульовує порядок і підстави поновлення строків у разі їх пропуску, тому відповідне питання регулюється статтею 295 КАС України. До того ж стаття 286 КАС України не обмежує повноваження апеляційного суду щодо поновлення строків. Відтак Управління вважає, що апеляційна скарга була подана ним з дотриманням вимог статті 295 КАС України, яка передбачає можливість поновлення строку на апеляційне оскарження. Натомість суд апеляційної інстанції вказаного не врахував, порушив принципи рівності і змагальності сторін і обмежив УПП в Дніпропетровській області у доступі до правосуддя. 

Інші учасники справи відзивів на касаційну скаргу не подали. Відповідач отримав копію ухвали про відкриття касаційного провадження 4 вересня 2020 року. Від позивача поштове відправлення з копією вказаної ухвали і касаційної скарги, яке направлялося йому двічі, повернулося до Верховного Суду у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

Ознайомившись із доводами скаржника, Верховний Суд вважає необхідним задовольнити касаційну скаргу з огляду на таке.

ІІ. Мотиви Верховного Суду

Верховний Суд, переглянувши оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції в межах доводів і вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм процесуального права відповідно до частини першої статті 341 КАС України, виходить з такого.

Згідно з пунктом 6 частини третьої статті 2 КАС України забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад (принципів) адміністративного судочинства.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи. Цим конституційним положенням кореспондують норми статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" і статті 13 КАС України.

За змістом частини першої статті 13 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частиною першою статті 293 КАС України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною другою статті 295 КАС України передбачено, що учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:

1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

2) на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу (частина третя статті 295 КАС України).

Водночас за приписами частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Разом з тим, строк на апеляційне оскарження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності, до яких відноситься цей спір, визначений статтею 286 КАС України.

Так, згідно з частиною четвертою статті 286 КАС України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

За правилами, встановленими статтею 271 КАС України у справах, визначених, статтями 273 - 277, 280 - 289 цього Кодексу, суд проголошує повне судове рішення. Копії судових рішень у справах, визначених цією статтею, невідкладно видаються учасникам справи або надсилаються їм, якщо вони не були присутні під час його проголошення.

Відповідно до частини третьої статті 298 КАС України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 295 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції із заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

За правилом пункту 4 частини першої статті 299 КАС суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Частиною другою цієї ж статті обумовлено, що незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга прокурора, суб`єкта владних повноважень подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків подання апеляційної скарги суб`єктом владних повноважень у справі, про розгляд якої він не був повідомлений або до участі в якій не був залучений, якщо суд ухвалив рішення про його права та (або) обов`язки.

Так, у цій справі Управління 23 серпня 2019 року подало апеляційну скаргу на рішення суду від 6 червня 2019 року, ухваленого без участі сторін у справі щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Водночас копію цього рішення суд першої інстанції направив відповідачеві лише 31 липня 2019 року, тобто більш, ніж через півтора місяця з дня його проголошення, чим порушено вимоги частини другої статті 271 КАС України щодо невідкладного надсилання відповідачеві копії рішення від 6 червня 2019 року. Відтак відповідач отримав копію вказаного рішення лише 14 серпня 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 83, том 1), і подав апеляційну скаргу 23 серпня 2019 року (а.с. 84, том 1), тобто в межах десятиденного строку з моменту отримання копії рішення від 6 червня 2019 року. 

Дійсно, стаття 286 КАС України є спеціальною нормою процесуального закону, що визначає особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності, та частина четверта якої встановлює спеціальні у відношенні до статті 295 КАС України строк на апеляційне оскарження (протягом десяти днів) і порядок обчислення цього строку (з дня проголошення судового рішення).

Водночас статтею 286 КАС України не обмежено повноваження суду апеляційної інстанції щодо поновлення строку на апеляційне оскарження в порядку частини третьої статті 295 КАС України, і на відміну від правил, установлених статтею 270 КАС України, передбачений статтею 286 КАС України строк на апеляційне оскарження не є преклюзивним.

Отже, причини пропуску строку на апеляційне оскарження у справах цієї категорії також підлягають оцінці на предмет їх поважності в загальному порядку, передбаченому процесуальним законом, з урахуванням визначених частиною четвертою статті 286 КАС України особливостей і суд апеляційної інстанції не обмежений у повноваженні щодо поновлення цього строку за наявності відповідних підстав.

Окрім того, Верховний Суд зазначає, що у справах цієї категорії, які є терміновими в розумінні КАС України, надзвичайно важливим в аспекті реалізації учасником справи права на апеляційне оскарження є дотримання судом першої інстанції порядку проголошення і вручення (надсилання) копій судових рішень, визначеного частиною другою статті 271 КАС України. Недотримання судом першої інстанції цього порядку може бути підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження.

До того ж аналогічний підхід слід застосовувати до спорів, що передбачені статтями 287-289 КАС України, які визначають тотожні з установленими частиною четвертою статті 286 КАС України строки на апеляційне оскарження та порядок їх обчислення, і так само не містять обмежень щодо повноваження суду апеляційної інстанції щодо поновлення строку на апеляційне оскарження в порядку частини третьої статті 295 КАС України.

Інше тлумачення зазначених норм процесуального права нівелює доцільність застосування частини третьої статті 298 КАС України із метою належної оцінки причин пропуску строку на апеляційне оскарження у відповідних категоріях справ, а також створює передумови для безпідставного обмеження права особи на апеляційне оскарження, що є неприпустимим.

Аналогічні висновки неодноразово викладалися Верховним Судом, зокрема, у постановах від 17 квітня 2019 року у справі №212/2354/18 (2-а/212/93/18), від 19 червня 2019 року у справі №175/4952/18 (2-а/175/69/18), від 25 червня 2019 року у справі №211/94/18 (2-а/211/25/19), від 21 лютого 2020 року у справі №183/6554/18 (2-а/183/39/19), від 27 лютого 2020 року у справі №201/4153/19(2-а/201/287/2019), від 27 лютого 2020 року у справі №189/1251/19 (2-а/189/180/19).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 19 червня 2001 року у справі "Креуз проти Польщі" констатував, що право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Проявом цього права є забезпечення для кожної особи можливості звернутися до суду.

У рішеннях від 13 січня 2000 року у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" і від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" Європейський суд з прав людини зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У справі "Іліан проти Туреччини" Європейський суд з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Так, скаржник просив про поновлення строку на апеляційне оскарження у цій справі із зазначенням причин пропуску строку. Зокрема, вказував на те, що копію рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 6 червня 2019 року отримав лише 14 серпня 2019 року.

Отже, Верховний Суд указує на помилковість висновків апеляційного суду про неповажність причин пропуску скаржником строку на апеляційне оскарження.

За наведеного правового регулювання і обставин справи Верховний Суд констатує, що суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Частиною першою статті 353 КАС України передбачено, що підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Згідно частини четвертої статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Відповідно до частини п`ятої статті 353 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Отже, зважаючи на положення статті 353 КАС України, касаційну скаргу належить задовольнити, а оскаржуване судове рішення - скасувати із направленням справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду зі стадії відкриття апеляційного провадження з урахуванням висновків суду касаційної інстанції, викладених у мотивувальній частині цієї постанови.

З огляду на результат касаційного перегляду справи судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України задовольнити.

Ухвалу Третього апеляційного адміністративного суду від 5 лютого 2020 року скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції - Третього апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду зі стадії відкриття апеляційного провадження.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

……………………………

…………………………….

…………………………….

Н.М.          Мартинюк
А.В.          Жук
Ж.М.          Мельник-Томенко,
Судді          Верховного Суду